Айра Левин
Момчетата от Бразилия

Превод от английски: Савина Манолова, 1987

chitanka.info

1

В една ранна септемврийска привечер на 1974 година малък двумоторен самолет, боядисан в сребристо и черно, плавно се приземи на отдалечена писта на летище „Конгоняс“ в Сао Паоло и като намали скоростта си, зави и се отправи към хангар, пред който чакаше лимузина. Трима мъже — единият облечен в бяло — се прехвърлиха от самолета в лимузината и тя се понесе от „Конгоняс“ към белите небостъргачи в центъра на Сао Паоло. След двайсетина минути лимузината спря пред „Сакаи“ — подобен на храм японски ресторант на Авенида Ипиранга.

Тримата влязоха заедно в просторното червено фоайе на „Сакаи“. Двама от тях — единият рус, другият чернокос, облечени в тъмни костюми, бяха яки мъже с предизвикателен вид. Третият, който крачеше решително помежду им, бе по-слаб и по-възрастен, издокаран в бяло от главата до петите, с изключение на яркожълтата вратовръзка. Ръката му (в бяла ръкавица) размахваше издута жълто-кафява чанта. Той си подсвиркваше някаква мелодия и се оглеждаше с нескрито удоволствие.

Японка в кимоно се поклони ниско с чаровна усмивка и след като пое шапката на мъжа в бяло, посегна и към чантата му, но той я отстрани и се обърна към слабичкия млад японец в смокинг, който бързаше усмихнат към него.

— Казвам се Аспиазу — обяви мъжът на португалски, някак отсечено, с лек немски акцент. — За мен е резервиран самостоятелен салон.

Изглеждаше шейсет и две-три годишен, ниско подстриган, с прошарена коса, живи кафяви очи и грижливо поддържани тънки сивкави мустачки.

— Аа, сеньор Аспиазу! — възкликна японецът също на португалски (собствен вариант). — Всичко е готово за вашите гости! Бихте ли минали насам, моля? Малко нагоре по тази стълба. Сигурен съм, че ще останете доволен.

— Аз и сега съм доволен — отвърна с усмивка мъжът в бяло. — Такова удоволствие е да си в големия град.

— В провинцията ли живеете?

Мъжът в бяло последва русия нагоре по стълбите и кимна с въздишка.

— Да — рече сухо той, — в провинцията.

Чернокосият тръгна след него, а японецът остана последен.

— Първата врата вдясно — подвикна японецът. — Бихте ли си събули обувките, преди да влезете?

Русият занаднича в салона през едно осмоъгълно прозорче в стената, подпря се на рамката на вратата и изу обувката си, като си помагаше с другия крак. Мъжът в бяло протегна обут в бяла обувка крак на килима в преддверието, а чернокосият се наведе и разкопча златната странична катарама. Русият събу и втората си обувка, отвори украсената със сложна резба врата и влезе в бледозеления салон. Японецът ловко изхлузи черните си лачени обувки.

— Това е най-хубавият ни салон, сеньор Аспиазу — обяви той, — много е хубав.

— Не се и съмнявам.

Мъжът в бяло вдигна ръка в бяла ръкавица, подпря се с върховете на пръстите на рамката на вратата и взе да наблюдава как събуват другата му обувка.

— В седем часа ще поднесем нашия специалитет „империал“, с бира, без саке, а накрая бренди и пури.

Русият се приближи до вратата. Лицето му бе покрито с дребни белезникави резки, а от едното ухо липсваше меката част. Кимна и се дръпна назад. Мъжът в бяло, доста по-нисък без обувките, влезе в салона. Японецът го последва.

Салонът беше прохладен и изпълнен с благоухание. Тапицираните му с коприна стени описваха плавна елипса и отразяваха бледозеления цвят на рогозките на пода. В центъра, от трите страни на ниска черна елипсовидна маса, подредена с бели чинии и чаши, бяха разположени бамбукови седалки с облегалки за гърба, покрити с възглавнички на кафяви и бели райета. Покрай дългите страни на масата бяха поставени по три седалки и една в десния й край. Под масата имаше плитък отвор — място за краката на седналите. В десния край на салона, до стената, стоеше черна масичка с две вградени електрически плочи за подгряване. Срещуположната стена представляваше два паравана „шоджи“ от бяла хартия в тънки черни рамки.

— Мястото е достатъчно за седем души — заяви японецът, като посочи централната маса. — Ще ви обслужват най-добрите ни момичета. И най-хубавите. — Усмихна се и повдигна вежди.

— Какво има зад тях? — попита мъжът в бяло, като посочи параваните.

— Друг самостоятелен салон, сеньор.

— Ще се използува ли довечера?

— Не е резервиран, но може би някой ще го поръча.

— Резервирам го.

Мъжът в бяло направи знак на русия да отмести параваните.

Японецът погледна русия мъж, сетне мъжа в бяло.

— Салонът е за шест души — рече той колебливо, — става и за осем.

— Разбирам. — Мъжът в бяло се запъти към масичката в края на стаята. — Ще платя вечеря за още осем души. — Наведе се да разгледа нагревателните плочи и издутата чанта се опря в крачола на панталона му.

Русият сгъваше параваните. Японецът побърза да му помогне, вероятно за да не се повредят. Другият салон се оказа огледален образ на първия, само лампите на тавана не светеха и масата бе подредена за шест души — по две места от дългите й страни и по едно в краищата. Мъжът в бяло се бе обърнал и разглеждаше помещението. Японецът се усмихна неловко.

— Ще го включа в сметката само ако се появи желаещ — рече той. — Ще платите разликата в цените ни долу и тук.

— Много мило! Благодаря! — възкликна мъжът в бяло, сякаш изненадан.

— Извинете, искам да ви попитам нещо — обърна се чернокосият към японеца. Стоеше на прага на салона, в измачкан тъмен костюм, мургав, с лъснало от пот лице. — Има ли начин това да се затвори? — Посочи осмоъгълното прозорче в стената. Говореше португалски с бразилски акцент.

— Това е за момичетата — обясни японецът предпазливо. — Да следят кога сте готови за следващото ястие.

— Няма значение — обърна се мъжът в бяло към чернокосия. — Ти и без туй ще стоиш отвън.

— Помислих, че би могъл… — понечи да се оправдае чернокосият и сви извинително рамене.

— Дотук съм доволен — заяви мъжът в бяло на японеца. — Гостите ми ще пристигнат в осем часа и моля…

— Ще ги доведа.

— Няма нужда. Някой от хората ми ще ги чака долу. Като се нахраним, ще направим кратко съвещание.

— Ако желаете, можете да останете и до три часа.

— Надявам се, че няма да е необходимо. Един час ще ни е достатъчен. А сега бихте ли ми донесли чаша „Дюбоне“ с лед и лимонова кора.

— Да, сеньор. — Японецът се поклони.

— А възможно ли е салонът да се освети повече? Мисля да почета, докато чакам.

— Съжалявам, сеньор, това е всичко, с което разполагаме.

— Ще се справя и така. Благодаря.

— Аз благодаря, сеньор Аспиазу. — Японецът отново се поклони ниско, след това, не тъй ниско, на русия, почти никак на чернокосия и бързо се измъкна от салона.

Чернокосият затвори вратата и както бе с лице към нея, вдигна ръце, сви пръсти и постави върховете им върху ръба на рамката, сякаш се канеше да свири на пиано. Ръцете му бавно е раздалечиха.

Мъжът в бяло се приближи до прозорчето в стената и застана с гръб към него, а русият отиде до облегалката в края на масата и се наведе над нея. Натисна раираните възглавници, вдигна ги от бамбуковата седалка и ги остави настрана. Прегледа самата седалка, обърна я наопаки, за да види няма ли нещо отдолу, и я сложи до възглавниците. Опипа цялата рогозка около краката на масата и с широко разперени ръце внимателно разрови засадената отстрани трева. Сетне, застанал на колене, завря русата си глава под масата и надзърна в отвора за краката. Наведе се още по-ниско, изви глава и синьото му око огледа от край до край долната повърхност на масата.

Отдръпна се, взе бамбуковата седалка, постави двете възглавници и нагласи облегалката под удобен ъгъл. Изправи се и застана чинно зад нея.

Мъжът в бяло се приближи, като разкопчаваше сакото си. Остави чантата на пода, обърна се и седна внимателно, с ръце на страничните извивки на облегалката. Подви крака под масата и ги отпусна в отвора.

Русият се наведе и наклони облегалката към масата.

— Danke — рече мъжът в бяло.

— Bitte — отговори русият, приближи се до прозорчето в стената и го закри с гръб.

Мъжът в бяло издърпа бавно едната си ръкавица, като гледаше одобрително масата пред себе си. Чернокосият, вдигнал високо ръце, се движеше бавно покрай портала между двата салона и опипваше горния ръб на лъскавата черна рамка.

Чу се леко потропване. Русият отиде до вратата, а чернокосият свали ръце и се обърна. Русият се ослуша и отвори. Влезе сервитьорка в розово кимоно — вървеше с наведена глава и носеше табличка, върху която подрънкваше чаша. Краката и в бели чорапи шумоляха по рогозката.

— Аха! — радостно възкликна мъжът в бяло и продължи да се занимава с ръкавиците си. Но когато сервитьорката, плосколика японка, коленичи до него и махна салфетката и клечиците от чинията му, ентусиазмът му сякаш се изпари.

— Как се казваш, мила? — попита я той с престорена веселост.

— Цуруко, сеньор. — Сервитьорката постави на масата подложка.

— Цуруко? — С разширени очи и събрани устни, мъжът погледна към русия и чернокосия, като че ли искаше да сподели учудването си от някакво забележително откритие.

Сервитьорката остави виното, изправи се и започна да се оттегля заднишком.

— Цуруко, докато дойдат гостите ми, не желая никой да ме безпокои.

— Да, сеньор. — Тя се обърна и забърза навън със събрани колене.

Русият затвори вратата и зае мястото си пред прозорчето. Чернокосият се обърна и отново вдигна ръце към ръба на рамката.

— Цу-ру-ко — каза мъжът в бяло и като притегли чантата към себе си, продължи на немски. — Щом тя минава за хубава, как ли изглеждат тия, дето не са?

Русият се изхили.

Мъжът в бяло щракна ключалките на чантата и я отвори широко, тъй че да не се затваря сама. Напъха сгънатите ръкавици в единия край, порови между документи и пликове и измъкна тънко списание. Остави го на масата до чинията — „Ланцет“, британско медицинско списание. Докато разглеждаше корицата, извади от горния вътрешен джоб на сакото си изтъркан калъф на ситни точки и измъкна от него очила с черни рамки. Отвори ги, надяна ги, прибра обратно калъфа в джоба и поглади с пръсти тънките си четинести мустачки. Ръцете му бяха малки, розови, чисти и нежни като на девойка. От долния вътрешен джоб извади златна табакера, на която с нечий почерк беше гравирано дълго послание.

Русият продължаваше да стои пред прозорчето. Чернокосият провери стените и пода, масичката за сервиране и седалките. Премести една от чиниите на масата, постла на нейно място носна кърпа, стъпи отгоре и развинти с отвертка хромираната рамка, на която се държеше стъклото, скриващо лампите на тавана.

Мъжът в бяло четеше съсредоточено „Ланцет“, отпиваше от чашата с „Дюбоне“, пушеше цигара и бавно, със съскащ звук пропускаше въздух между редките си зъби. От време на време изглеждаше учуден от прочетеното. Веднъж възкликна на английски:

— Имате много здраве, сър!

Между пристигането на първия и последния гостенин изминаха точно четири минути — първият остави на гардероба шапката си, като задържа дипломатическото си куфарче, в осем часа без три минути, а последният — в осем часа и една минута. Един по един си пробиха път през чакащите на групички или по двойки към японеца със смокинга, който любезно ги насочваше към русия, застанал до стълбите. Разменяха по няколко думи и гостът се отправяше нагоре към чернокосия, който сочеше редицата обувки пред отворената врата.

Шестима добре облечени мъже — бизнесмени, петдесет и няколко годишни, светлокожи, северен тип. Вече по чорапи, си кимаха вежливо и с поклон се представяха един по един на мъжа в бяло. Говореха португалски и испански.

— Игнасио Карерас, докторе. За мен е чест да се запозная с вас.

— Здравейте! Как сте? Не мога да се изправя, тук съм като в капан. Запознайте се, Хосе де Лима от Рио. Игнасио Карерас от Буенос Айрес.

— Докторе, аз съм Хорхе Рамос.

— Приятелю! Брат ви беше дясната ми ръка. Извинете, че съм седнал, като в капан съм. Игнасио Карерас от Буенос Айрес, Хосе де Лима от Рио, Хорхе Рамос от Паоло.

Двама се оказаха стари приятели и много се зарадваха на срещата.

— Бях в Сантяго! А ти къде се загуби?

— В Рио!

Друг се представи след неуспешен опит да тракне, токове:

— Антонио Пас, Порто Алегре.

Настаниха се по местата около масата, всеки с чанта или куфарче, поставено в непосредствена близост — шегуваха се с несръчността си, пъшкаха, разгъваха салфетки и поръчваха напитки на хубава млада сервитьорка, която се кланяше грациозно. Плосколиката Цуруко постави пред всеки навита кърпа, изпускаща пара. Мъжът в бяло и гостите му с ентусиазъм се заеха да бършат ръцете и устата си.

Затова пък ентусиазмът им да разговарят на португалски и испански очевидно поспадна и те започнаха да си разменят реплики на немски. Чуха се немски имена.

— Даа, познавам ви. Вие служихте при Щангел, нали? В Треблинка?

— Фарнбах ли казвате? Моминското име на жена ми е Фарнбах, родена е в Ланген, близо до Франкфурт.

Поднесоха им напитките и чинийки е апетитни ордьоври — дребни скариди и кафяви кюфтенца. Мъжът в бяло изяви умението си да се храни с клечици. Тези, които можеха да си служат с тях, показваха на другите.

— Защо не дадат вилици, дявол да го вземе!

— Не, недейте! — Мъжът в бяло се усмихна на хубавата млада сервитьорка. — Ще го накараме да се научи! Трябва да се научи! Как се казвате?

Името й беше Мори. Момичето с обикновено кимоно, което подаваше на Цуруко чинии и захлупени купички от масичката за сервиране, се изчерви и промълви:

— Йошико, сеньор.

Мъжете се хранеха и пиеха. Разговаряха за земетресението в Перу и за новия американски президент Форд.

Поднесоха им купички с бистър бульон и нови чинии с пържени деликатеси и салати. Сетне чай.

Разменяха мисли за състоянието на нефтените компании и вероятността те да повлияят на отношението на Запада към Израел.

На масата непрекъснато се появяваха нови чинии — тънко филе, сочни омари и японска бира.

Разговорът се прехвърли върху японките. Клайст-Карерас, слаб мъж със стъклено око, което невинаги се движеше в желаната посока, разказа невероятно смешна история за нещастните похождения на свой приятел в публичен дом в Токио.

Японецът със смокинга влезе и запита как върви вечерята.

— Чудесна вечеря! — увери го мъжът в бяло. — Отлична! — Мъжете изразиха съгласие с него на португало-испанско-немски.

Поднесоха пъпеш. Сетне пак чай.

Поговориха за риболов и различни начини за приготвяне на риба. Мъжът в бяло поиска ръката на Мори, а тя се усмихна и обясни, че има съпруг и две деца.

Надигнаха се от скърцащите седалки и взеха да се протягат на пръсти и да потупват стомасите си. Една групичка, заедно с мъжа в бяло, излезе да търси тоалетна. Останалите говореха за мъжа в бяло — колко е забавен, колко е жизнен и млад за годините си. На колко беше — шейсет и три! Шейсет и четири години!

Първата групичка се върна. Излязоха другите.

Масичката беше вече подредена с тумбести чаши за бренди, пепелници и кутия с увити в целофан пури. Мори обикаляше и се кланяше с бутилката, от която наливаше в чашите по малко от тъмнокехлибарената течност. Цуруко и Йошико се суетяха край масичката за сервиране и шепнешком се препираха как да разтребят.

— Излезте, момичета — каза мъжът в бяло, като се отправи към мястото си. — Искаме да поговорим насаме.

Цуруко избута Йошико пред себе си и вървешком се извини на мъжа:

— Ще разтребим по-късно.

Мори наля бренди в последната чаша, остави бутилката в свободния край на масичката, придвижи се до вратата и застана там с наведена глава, докато влязоха всички.

Мъжът в бяло се отпусна в седалката. Фарнбах-Пас му помогна да се намести.

Чернокосият надникна, преброи хората и затвори вратата. Всички се настаниха по местата си, този път със сериозни лица, без шеги. Кутията с пури обиколи масата.

Прозорчето в стената се закри отвън с тъмносива материя — гръб на сако.

Мъжът в бяло извади цигара от златната табакера, затвори табакерата, погледна я и я предложи вдясно на Фарнбах. Той поклати отрицателно избръснатата си до блясък глава, но изведнъж разбра, че го канят да прочете надписа, а не да пуши, взе табакерата и я отдалечи малко, за да вижда по-добре. Сините му очи се разшириха от неочакваното откритие.

— Охооо! — Докато четеше, поемаше дълбоко въздух през плътните си, издадени напред устни. — Прекрасно! Това е по-ценно от медал! — рече развълнувано той накрая и се усмихна на мъжа в бяло. — Може ли? — посочи с табакерата седналия до него Клайст.

Мъжът в бяло, сияещ, с розови страни, кимна и се извърна да запали цигарата си от запалката, поднесена му отляво. Примижа от дима, притегли чантата си и я отвори широко.

— Великолепно! — възкликна Клайст. — Погледнете, Швимер.

Мъжът в бяло извади от чантата купчина документи, сложи ги пред себе си и побутна брендито настрана. Остави цигарата в белия пепелник. Докато наблюдаваше как стройният младолик Швимер се протяга през масата, за да подаде табакерата на Мунд, извади от вътрешния си джоб калъфа с очилата. Подсмихна се на възхитените физиономии на Швимер и Клайст, прибра калъфа в джоба, измъкна очилата и си ги сложи. Мунд подсвирна — дълго и приглушено. Мъжът в бяло взе цигарата, дръпна с наслада и отново я остави на пепелника. Подреди документите пред себе си, задълбочи се в най-горния и посегна към брендито.

— Виж ти! — чу се откъм Траунщайнер.

Мъжът в бяло отпи глътка бренди и прекара палец по долния ръб на купчината документи.

Табакерата му върна среброкосият Хесен. Сините му очи блестяха на инак строгото лице.

— Притежавате такава ценна вещ!

— Да — рече мъжът в бяло и кимна. — Аз много се гордея с нея.

Сложи я до книжата.

— Че кой не би се гордял? — обади се Фарнбах.

Мъжът в бяло отпи и остави чашата си.

— А сега на работа, момчета — каза той. Прекара ръка по ниско подстриганата си прошарена коса, смъкна очилата на носа си и огледа мъжете през процепа над рамката. Те го наблюдаваха внимателно, с пури в ръка. В салона настъпи тишина, нарушавана единствено от тихото бръмчене на климатичната инсталация.

— Знаете какво ви предстои да извършите — започна мъжът в бяло — и знаете, че това е дългосрочна работа. Сега ще ви информирам за подробностите. — Наведе глава и се загледа надолу през очилата. — Деветдесет и четирима мъже трябва да умрат на или около определени дати през следващите две и половина години. — Зачете. — Шестнайсет от тях са в Западна Германия, четиринайсет в Швеция, тринайсет в Англия, дванайсет в САЩ, десет в Норвегия, девет в Австрия, осем в Холандия и по шест в Дания и Канада. Общо деветдесет и четири. Първият трябва да умре на или около шестнайсети октомври, последният на или около двайсет и трети април хиляда деветстотин седемдесет и седма година. — Облегна се и отново погледна мъжете. — Защо трябва да умрат тези хора? И защо на или около точно определени дати? — Поклати глава. — Това ще научите по-късно. Сега мога да ви кажа само, че тяхната смърт е последен етап от една операция, на която аз и ръководителите на Организацията сме посветили много години, огромни усилия и голяма част от средствата на Организацията. Това е най-важната операция, която Организацията някога е предприемала, дори „важна“ е твърде слаба дума. Надеждите и съдбата на арийската раса са поставени на карта. Не преувеличавам, приятели, това е самата истина. Арийският народ е предопределен да властвува над славяните и семитите, над черните и жълтите, и тази повеля на съдбата ще се осъществи, ако операцията успее, и няма да се осъществи, ако пропадне. Съгласни сте, че „важна“ не е достатъчно силна дума, нали? Може би „свещена“? Да, това е по-точно. Вие участвувате в свещена операция.

Взе цигарата и след като изтръска пепелта, внимателно я поднесе към устните си.

Мъжете се спогледаха, сериозни и умълчани. Сетиха се да дръпнат от пурите и да пийнат бренди. Отново впериха очи в него. Мъжът в бяло угаси цигарата в пепелника и ги изгледа.

— Ще напуснете Бразилия с нови документи за самоличност. — Докосна чантата до себе си. — Всичко е тук. Истински документи, не фалшификати. През тези две и половина години ще разполагате с достатъчно средства. В диаманти. — Усмихна се. — Боя се обаче, че ще се наложи да ги прекарвате през митниците по неудобния начин.

Усмихнаха се и свиха рамене.

— Всеки от вас ще поеме операцията в една или две страни. Имате от тринайсет до осемнайсет обекта, но вероятно някои от хората ще са умрели от естествена смърт. Шейсет и пет годишни са. Все пак не смятам, че ще има много умрели, тъй като на петдесет и две годишна възраст всички бяха в отлично здраве, без признаци за настъпващи смущения.

— Всички ли са шейсет и пет годишни? — запита Хесен с озадачен вид.

— Почти всички — отговори мъжът в бяло. — По-точно, ще бъдат на тази възраст на съответните дати. Няколко души са година-две по-млади или по-стари.

Остави настрана документа, от който бе прочел бройките в съответните страни, и взе други девет-десет листа.

— Адресите — вдигна поглед към мъжете — са от хиляда деветстотин шейсет и първа и хиляда деветстотин шейсет и втора година, но няма да ви бъде трудно да откриете хората и сега. Вероятно повечето живеят на същите места. Те са здравомислещи мъже, глави на семейства, предимно административни служители: данъчни чиновници, директори на училища и тъй нататък. С една дума, не са влиятелни хора.

— Това за всички ли се отнася? — запита Швимер.

Мъжът в бяло кимна.

— Много еднородна група — отбеляза Хесен. — Вероятно са членове на някоя враждебна организация?

— Изобщо не се познават и не са чували за нас — отговори мъжът в бяло. — Поне така се надявам.

— Вече са в пенсия, нали? — заинтересува се Клайст. — Щом са на шейсет и пет години? — Стъкленото му око гледаше настрани.

— Да, повечето вероятно са в пенсия — съгласи се мъжът в бяло, — но ако са се преместили, бъдете сигурни, че са оставили адреса си. Швимер, вие вземате Англия. Тринайсет души, най-малко от всички.

Подаде напечатан лист на Клайст, който го предаде на Швимер.

— Това не е подценяване на възможностите ви — усмихна се на Швимер, — а точно обратното, признание. Чух, че тъй умело се превъплъщавате в англичанин, че не би ви заподозряла самата кралица.

— Какъв изкусен ласкател сте, братко — каза Швимер на английски с напевно оксфордско произношение, като гладеше пясъчножълтите си мустаци и разглеждаше листа. — Всъщност тя, милата, далеч не е толкова умна.

Мъжът в бяло се засмя.

— Този талант може да се окаже много полезен — отбеляза той, — въпреки че според новите ви документи за самоличност, не само вашите, а и на останалите, вие сте немски граждани. Трябва да знаете, момчета, че сте търговски пътници и може би независимо от задълженията си, ще намерите време и за някоя фермерска дъщеря.

Погледна следващия лист.

— Фарнбах, вие ще отпътувате за Швеция. — Подаде листа надясно. — Имате четиринайсет клиенти за качествената си вносна стока.

Фарнбах пое листа и се наведе напред. Голото му чело беше намръщено.

— Всички са, казвате, възрастни чиновници — рече той — и тяхното убийство ще определи съдбата на арийската раса?

Мъжът в бяло го изгледа.

— Фарнбах, това въпрос ли беше или изявление? В края прозвуча малко като въпрос и ако е така, направо ме учудвате. Вие и всеки един от присъствуващите тук бяхте избрани за тази операция заради безпрекословното ви подчинение наред с другите ви качества и дарби.

Фарнбах се облегна, стиснал пълните си устни, с разширени ноздри и зачервено лице.

Мъжът в бяло погледна съединените с кламер листа пред себе си.

— Не, Фарнбах, сигурен съм, че беше изявление — рече той — и в такъв случай трябва малко да ви поправя. С убийството на тези хора вие проправяте пътя към осъществяването на съдбовната повеля… нататък е ясно. Това не ще стане през април хиляда деветстотин седемдесет и седма година, когато ще умре деветдесет и четвъртият човек, а след време. Сега от вас се иска да изпълнявате заповедите. Траунщайнер, вие получавате Норвегия и Дания — рече той и му подаде листовете. — Десет в едната и шест в другата страна.

Траунщайнер пое листовете и на свъсеното му четвъртито червендалесто лице се изписа Безпрекословно Подчинение.

— Холандия и Северна Германия — каза мъжът в бяло — са за сержант Клайст. И тук са шестнайсет, по осем във всяка страна.

— Благодаря, хер доктор.

— Осем в Южна Германия и девет в Австрия, общо седемнайсет за сержант Мунд.

Мунд — кръглолик, ниско подстриган, с очила — се ухили, докато чакаше да получи листовете си.

— Тъй или инак, като ще съм в Австрия — рече той, — мога да се погрижа и за Либерман.

Траунщайнер му подаде листовете и усмивката му разкри ред златни зъби.

— За Либерман добре се погрижи времето — каза мъжът в бяло. — Лошо здраве, фалит на банката, където държеше средствата на организацията. Сега грижата му е къде да изнася лекции. Тъй че можем да го забравим, не е опасен за нас.

— Разбира се — заяви Мунд. — Пошегувах се.

— А аз говоря сериозно. За полицията и печата той е одъртял досадник, който им предлага картотека с призраци. Убием ли го, тутакси ще го превърнем в пренебрегнат герой, чиито живи врагове трябва да бъдат заловени.

— Не съм и чувал за това гадно копеле.

— Да можех и аз да кажа същото!

Засмяха се. Мъжът в бяло даде последните два листа на Хесен.

— Вие имате осемнайсет — рече той с усмивка. — Дванайсет в САЩ и шест в Канада. Вярвам, че ще защитите достойно името на брат си.

— Ще се постарая — заяви Хесен и вдигна среброкосата си глава. Острите черти на лицето му добиха гордо изражение. — Ще видите, че ще го защитя достойно.

Мъжът в бяло ги обиколи с поглед.

— Казах ви — започна той, — че мъжете трябва да бъдат убивани на или около датата, отбелязана срещу всяко име. „На“, разбира се, е по-добре от „около“, но разликата е минимална. Седмица по-рано или по-късно не е от решаващо значение и дори месец ще се сметне за приемливо отклонение, ако имате основание да смятате, че това прави задачата ви по-малко рискована. По отношение на методите: каквито изберете, при условие, че са разнообразни и не будят съмнение за предумишлено убийство. Властите в нито една страна не трябва да заподозрат, че се провежда организирана операция. Това не би следвало да ви затрудни. Не забравяйте, че става дума за шейсет и пет годишни мъже, изнемощели, с отслабнало зрение и бавни рефлекси. Вероятно шофират лошо и пресичат невнимателно улиците, освен това могат да бъдат промушени с нож и ограбени от хулигани. Има десетки начини тези мъже да бъдат убити, без това да привлече кой знае какво внимание. — Усмихна се. — Вярвам, че ще откриете подходящия начин.

— Ще можем ли — запита Клайст — при особени случаи да наемем някого за изпълнението на задачата или просто за помощ? Ако няма по-добър начин.

Мъжът в бяло разпери ръце с подчертано учудване.

— Вие сте разумни хора и сами можете да прецените — обърна се той към Клайст. — Нали тъкмо затова сте избрани? Работата трябва да се извърши, а начина ще изберете сами. Единственото изискване към вас е мъжете да умрат навреме, без властите да заподозрат операцията. — Вдигна пръст. — Не, извинете, не е съвсем така. Има едно много важно условие. Не искаме семействата да бъдат замесени нито като жертви при евентуална злополука, нито като съучастници (имам предвид някои по-млади съпруги, склонни да се впуснат в романтични преживявания). Повтарям, семействата трябва да останат настрана, а за съучастници да се използуват странични хора.

— За какво са ни съучастници? — обади се Траунщайнер.

Клайст отговори:

— Човек никога не знае какво ще му сервира даден момент.

— Бил съм из цяла Австрия — рече Мунд, загледан в един от листовете си, — но тук има места, за които не съм и чувал.

— Да — избоботи Фарнбах, зачетен в листа си, — познавам Швеция, но никога не съм чувал за Расбу.

— Малък град на около петнайсет километра североизточно от Упсала — отвърна мъжът в бяло. — Става дума за Бертил Хедин, нали? Той там е началник на пощата.

Фарнбах го погледна с вдигнати вежди. Мъжът в бяло срещна погледа му и спокойно се усмихна.

— Убийството на пощенския началник Хедин — подчерта той — е точно толкова важна, по-право точно толкова свещена операция, колкото и останалите, за които говорим сега. Стегнете се, Фарнбах, бъдете онзи добър войник, когото всички познаваме.

Фарнбах вдигна рамене и погледна отново листа.

— Вие сте… докторът — рече той.

— Точно така — отвърна мъжът в бяло и посегна към чантата, като не преставаше да се усмихва.

— Ето още едно интересно място — обади се Хесен, който също преглеждаше листовете си. — Чували ли сте за Канкаки?

— Малко извън Чикаго — рече мъжът в бяло, извади купчина пликове и със замах ги разпиля върху масата. Шест големи издути плика с надписани в ъгъла имена: Кабрал, Карерас, де Лима… Те се плъзнаха и събориха една чаша с бренди.

— Съжалявам — каза мъжът в бяло и се облегна. Даде знак с ръка пликовете да се разпределят и си свали очилата.

— Не ги отваряйте тук — нареди той и взе да разтрива носа си. — Проверих ги лично тази сутрин. Немски паспорти с бразилски входни визи, разрешителни за работа, шофьорски книжки, визитни картички и книжа, всичко е вътре. Когато се приберете, упражнявайте новите си подписи и се подпишете където трябва. Там са самолетните ви билети и малко валута на стойност няколко хиляди крусейрос за страните, в които отивате.

— А диамантите? — запита Клайст, хванал с две ръце пред себе си плика, надписан „Карерас“.

— Пазят се в сейфа в главната квартира. — Мъжът в бяло прибра очилата в калъфа на точици. — Ще ги вземете на път за летището. Тръгвате утре. Ще оставите на Острайхер сегашните си паспорти и лични документи да ги съхранява, докато се върнете.

— Тъкмо свикнах да се казвам Гомес — рече Мунд и се ухили.

Другите се засмяха.

— Какво ще получим? — запита Швимер и затвори ципа на папката си. — Имам предвид в диаманти.

— По около четирийсет карата.

— Олеле! — възкликна Фарнбах.

— Не се тревожете, опаковките са съвсем малки. Дванайсетина камъка от по три карата, това е всичко. Всеки камък струва около седемдесет хиляди крусейрос по настоящия курс, а поради инфлацията в бъдеще ще са по-скъпи. Така че разполагате със средства в размер най-малко на деветстотин хиляди крусейрос за две и половина години. Ще живеете добре, както подобава на бизнесмени от крупни немски фирми, и ще имате предостатъчно пари за необходимото оръжие и вещи. Между другото не носете оръжие в самолета, сега претърсват буквално всекиго. Оставете каквото имате при Острайхер. Диамантите ще продадете лесно. Дори ще се чудите как да се отървете от купувачи. Имате ли въпроси?

— А връзка? — запита Хесен и постави до себе си дипломатическото куфарче.

— Да, пропуснах да ви кажа. Всеки месец на първо число ще се обаждате по телефона в бразилския клон на фирмите си — тоест, в главната квартира. Говорете делово. Особено вие, Хесен. Сигурен, съм, че девет от всеки десет телефона в Щатите се подслушват.

— Не съм говорил на норвежки от войната — отбеляза Траунщайнер.

— Учете — усмихна се мъжът в бяло. — Нещо друго? Не? Тогава да пийнем още малко бренди и ще помисля за подходящ тост, който да ви вдъхне сили. — Взе табакерата и извади цигара. Затвори я, вгледа се в нея, хвана белия си ръкав и нежно лъсна гравираната й повърхност.

Цуруко се поклони и благодари на сеньора. Мушна сгънатите банкноти в пояса на кимоното, промъкна се покрай него и забърза към масичката за сервиране, където Йошико почистваше чиниите от остатъците засъхнала храна.

— Даде ми двайсет и пет! — прошепна Йошико на японски. — А на тебе?

— Не знам — отвърна шепнешком Цуруко. — Още не съм погледнала. — Наведе се и намести капака на купата за ориз под масата — широка и плитка червена купа.

— Обзалагам се, че са петдесет!

— Надявам се.

Цуруко се изправи, бързо мина с купата покрай сеньора и един от неговите гости, който се шегуваше с Мори, и излезе в преддверието. Провря се между другите гости, които си подаваха обувалки, навеждаха се и клякаха и бутна с рамо една летяща врата. Понесе купата надолу по тясното стълбище, осветено от висящи на жица голи крушки, след това по тесен коридор със стени от грапава мазилка.

Коридорът я отведе в изпълнена с пара и тракане на съдове кухня, където висящи от тавана допотопни вентилатори бавно въртяха перките си над тълпа сервитьорки, готвачи и помощници. Цуруко, облечена в розово кимоно, се провря между тях с широката плитка купа, мина покрай помощник-готвач, който бързо кълцаше зеленчуци, и покрай друг, който й хвърли бегъл поглед, докато измъкваше табла с чинии от машината за миене.

Остави купата на маса, върху която бяха струпани кутии с гъби, обърна се, взе от коша за пране една употребявана салфетка, тръсна я и я разгърна върху металната повърхност на масата. Вдигна капака. В червената купа имаше лъскав черен касетофон „Панасоник“ с обозначени на английски бутони. През стъкленото прозорче се виждаше бавно въртяща се касета. Цуруко докосна с ръка бутоните, намръщи се нерешително, извади касетофона от купата, сложи го на салфетката и я загъна около него.

Притисна увития касетофон до гърдите си, доближи се до стъклената врата и хвана топката й. Наблизо беше седнал мъж и кърпеше престилка. Той вдигна глава и я погледна.

— Остатъци от храна — рече тя и посочи увитото в салфетката. — Тук идва една старица…

От изпосталялото жълто лице я гледаха уморени очи. Сетне се сведоха към ръцете, които не спираха да шият.

Тя отвори вратата и излезе в задния двор. От кофите за боклук изскочи котка и се понесе по тесния коридор между къщите към светлините на уличните лампи и неона, в далечината.

Цуруко затвори вратата и се вгледа в тъмнината.

— Хей, тук ли сте? — подвикна тя тихичко на португалски. — Сеньор Хънтър?

Между къщите се появи фигурата на висок слаб мъж с чанта през рамо, който забърза към нея.

— Успяхте ли?

— Да — отговори тя и разви касетофона. — Още работи. Не знаех как да го спра.

— Добре, добре, няма значение.

Беше съвсем млад. В светлината, проникваща от вратата, се виждаше младо лице и къдрава кестенява коса.

— Къде е бил? — попита той.

— В купата за ориз под масичката за сервиране. — Подаде му касетофона. — Капакът беше опрян така, че да не се вижда.

Той наклони касетофона към вратата и натисна един след друг два бутона. Чу се тънък писклив звук. Цуруко го гледаше. Отмести се да не пречи на светлината.

— Близо ли сложи до тях? — попита той. Говореше лошо португалски.

— От тук до там. — Тя посочи от себе си до най-близката кофа за боклук.

— Добре, добре.

Младежът натисна бутон и писукането спря, натисна друг и заглушаван от ехо, сякаш отдалеч, прозвуча гласът на мъжа в бяло, който говореше на немски.

— Много добре! — възкликна младежът и прекъсна звука с друг бутон.

— Кога започва това? — Посочи касетофона.

— След като се нахраниха, точно преди да ни отпрати. Говориха почти един час.

— Тръгнаха ли си?

— Тръгнаха, когато слизах.

— Добре, добре.

Младежът дръпна ципа на чантата си — чанта на самолетна компания, в синьо и бяло. Носеше късо джинсово яке с подобни панталони и изглеждаше двайсет и три-четири годишен, типичен северноамериканец.

— Бяхте ми голяма помагач — обърна се той към Цуруко и мушна касетофона в чантата. — Моето списание много щастливо, когато занеса история за сеньор Аспиазу. Той най-известният филмов продуцент. — Посегна към джоба на панталоните извади портфейл и го отвори към светлината.

Цуруко го наблюдаваше, стиснала свитата на топка салфетка.

— Американско списание? — попита тя.

— Да — отговори младежът и отдели няколко банкноти. — Списание за филми. Много важно списание за киното. — Усмихна се щастливо на Цуруко и й даде банкнотите. — Сто и петдесет крусейрос. Хиляди благодарности. Бяхте ми голяма помагач.

— Благодаря — тя погледна парите, усмихна му се и наведе глава.

— Хубаво мирише ваш ресторант — рече той и прибра портфейла в джоба си. — Много гладен, докато чакал.

— Да ви донеса ли нещо? — Тя пъхна банкнотите в кимоното си. — Мога да…

— Не, не. — Той я докосна по ръката. — Ще се нахрани в хотела. Благодаря. Много благодаря.

Стисна ръката й, обърна се и с широки крачки се отдалечи.

— Няма за какво, сеньор Хънтър! — подвикна тя след него. Погледа го още миг, извърна се, отвори вратата и влезе.

В бара изпиха по още едно питие, за сметка на заведението — не толкова заради настояването на японеца със смокинга, който се представи като Хироо Куваяма, един от тримата собственици на „Сакаи“, колкото заради новата електронна игра на пинг-понг, инсталирана там. Тя се оказа толкова увлекателна, че поръчаха още по едно и дори се поколебаха за трето, но решиха да тръгнат.

Към единайсет и половина отидоха заедно да вземат шапките си от гардероба. Момичето в кимоното подаде шапката на Хесен, усмихна се и рече:

— Търси, ви един приятел, но не пожела да се качи горе без покана.

Хесен я погледна, за миг замълча.

— Така ли?

Тя кимна.

— Един младеж. Мисля, че беше северноамериканец.

— Да, да — каза Хесен, — разбира се. Сещам се за кого говорите. Казвате, че е дошъл след мене.

— Да, сеньор. Докато бяхте горе.

— И разбира се, запита къде съм?

Тя кимна.

— А какво му казахте?

— Вечеря в тесен кръг. Смяташе, че знае кой я дава, но сбърка. Казах му, че е сеньор Аспиазу. Познава и него.

— Да, знам — отвърна Хесен. — Ние сме добри приятели. Трябваше да се качи.

— Каза, че вероятно имате делова вечеря, и не искаше да ви пречи. Освен това не беше облечен подходящо за случая. — Посочи краката си. — Джинси. — На лицето й се изписа съжаление. Сетне махна с тънки пръсти към врата си. — Нямаше и връзка.

— Да, разбирам — каза Хесен, — но все пак е срамота, че не дойде горе поне да се видим. Отиде ли си?

Тя кимна.

— Е, нищо. — Хесен се усмихна и й даде крусейро.

Приближи се до мъжа в бяло и взе да му обяснява. Другите, с шапки и чанти в ръце, се събраха около тях.

Русият и чернокосият бързо се устремиха към покритата с резба входна врата, Траунщайнер се втурна към бара и след минута се върна с Хироо Куваяма.

Мъжът в бяло постави ръката си в бяла ръкавица на черното рамо на Куваяма и му заговори строго. Куваяма слушаше, пое дълбоко дъх, прехапа устни, закима с глава.

Взе да обяснява, размаха ръце и с няколко успокоителни жеста се понесе към задната част на ресторанта.

Мъжът в бяло нервно даде знак на другите да се отстранят. Отиде в дъното на фоайето и остави шапката си и изтънялата чанта на черна масичка с лампа. Не откъсваше очи от задната част на ресторанта, мръщеше се и потъркваше ръце в бели ръкавици. За миг ги погледна и ги отпусна надолу.

От дъното на ресторанта се появиха Цуруко и Мори в ярки панталони и блузи и Йошико, още в кимоно. Куваяма ги побутваше пред себе си. Изглеждаха смутени и разтревожени. Гостите на ресторанта ги измерваха с очи. Мъжът в бяло изкриви уста в дружелюбна усмивка.

Куваяма доведе трите жени при мъжа в бяло, кимна му и застана настрани със скръстени ръце.

Мъжът в бяло се усмихна, поклати тъжно глава и прекара бялата ръкавица през късо подстриганата си прошарена коса.

— Момичета — рече той, — случи се нещо наистина лошо. — Искам да кажа лошо за мене, не за вас. За вас е хубаво. Ще ви обясня. — Пое си дъх. — Аз съм производител на селскостопански машини, един от най-големите производители в Южна Америка. Хората, които са с мен тази вечер — посочи назад през рамо, — са мои търговци. Събрахме се тук да поговорим за новите машини, които пускаме в производство, да им изясня някои подробности и да раздам спецификации и други документи. Всичко е строго поверително. Току-що открих, че шпионин от конкурентен североамерикански концерн е научил за нашето съвещание точно преди да започне, и като знам с какви методи действуват тези хора, мога да се обзаложа, че е дошъл в кухнята при една от вас, а може би и при трите и е поискал да подслушвате нашия разговор от някакво… тайно място или да ни направите снимки. — Вдигна пръст и продължи да обяснява. — Разбирате ли, някои от моите търговци преди работеха за този конкурентен концерн и концернът, тоест нашите конкуренти, не знаят кой работи сега за мен, така че снимките също ги интересуват. — Кимна и се усмихна, сякаш да се оправдае. — В работата ни има голяма конкуренция. Всеки гледа да налапа другия.

Цуруко, Мори и Йошико го гледаха безизразно, като леко и бавно клатеха глави. Куваяма, който се беше преместил зад мъжа в бяло, се обади със заканителен глас:

— Ако някоя от вас е направила каквото казва сеньорът…

— Оставете на мен! — Мъжът в бяло посегна назад с разперени пръсти, но не се обърна. — Моля ви! — Свали си ръката, усмихна се и пристъпи напред. — Този човек — заяви той добродушно, — младият северноамериканец, ви е предложил, разбира се, пари и сигурно ви е разказал някаква история, че уж иска да си направи шега или нещо подобно, съчинил е някакъв уж безобиден номер, който смята да ни погоди. Аз напълно разбирам, че момичета, които, сигурен съм, не са високо платени… не сте, нали?… Не вярвам този приятел тук да плаща много щедро?… — Кафявите му очи ги изгледаха закачливо в очакване на отговор.

Йошико се изкиска и енергично поклати глава.

Мъжът в бяло се засмя с нея, посегна към рамото й, но отдръпна ръката си, преди да я докосне.

— Така си и мислех! — рече той. — По дяволите, сигурен бях, че не ви плаща много. — Усмихна се на Мори и Цуруко, които му отвърнаха с несигурни усмивки. — Вече ми е съвсем ясно — продължи той със сериозен глас — как момичета във вашето положение, отрудени, със семейни задължения… ти, Мори, имаш две деца, нали?… Напълно разбирам как сте се изкушили и сте откликнали на това предложение. Всъщност не мога да си представя, че не бихте се съгласили, ще бъде глупаво, за една дребна, безобидна шега си струва да получиш малко допълнителни крусейрос. Животът напоследък е скъп, знам. Затова ви възнаградих добре горе. Тъй че ако предложението е било направено и вие сте го приели, повярвайте ми, момичета, не ви се сърдя, не съм изпълнен с лошо чувство. Напротив, разбирам ви, но за мен е много важно да знам какво е станало.

— Сеньор — запротестира Мори, — давам ви честна дума, че никой не ни е предлагал и не е искал нищо.

— Никой! — заяви Цуруко и поклати глава.

Йошико също поклати глава.

— Честно, сеньор.

— За доказателство, че проявявам разбиране — рече мъжът в бяло, като разгърна сакото и посегна към вътрешния си джоб, — ще ви дам два пъти повече от това, което онзи човек ви е дал или предложил. — Извади дебел черен портфейл от крокодилска кожа, разтвори го и показа краищата на две пачки банкноти. — Това имах предвид преди малко — каза той, — като ви споменах, че се е случило нещо лошо за мене, но хубаво за вас. — Изгледа поред жените. — Ще получите два пъти повече, отколкото ви е дал и още толкова за сеньор… — Извърна глава към Куваяма.

— Куваяма — подсказа му японецът.

— За да не ви се сърди и той. Е, момичета? Моля ви! — Мъжът в бяло протегна парите към Йошико. — Години е работено за тези нови машини. Милиони крусейрос… — Показа парите на Мори. — Ако съм сигурен какво точно знаят нашите конкуренти, ще мога да взема мерки да се защитя. — Обърна парите към Цуруко. — Ще мога да ускоря производството или може би ще открия младежа и… ще го привлека на моя страна, ще дам и на него пари, както на вас и на сеньор…

— Куваяма. Хайде, момичета, не се страхувайте. Кажете на сеньор Аспиазу. Няма да ви се сърдя.

— Виждате ли? — подкани ги мъжът в бяло. — Всичко ще свърши добре. За всички!

— Нямам какво да кажа — настоя Мори, а Йошико се загледа в отворения портфейл с пачките банкноти.

— Нищо. Честно — рече тъжно тя, сетне погледна нагоре. — Бих казала с удоволствие, сеньор. Но наистина няма нищо.

Цуруко бе вперила очи в портфейла. Мъжът в бяло я наблюдаваше. Тя вдигна глава и кимна смутено и колебливо. Той въздъхна и се взря напрегнато в нея.

— Беше точно както казахте — призна тя. — Когато се подготвях да ви сервирам, бях в кухнята, и едно от момчетата дойде да ми каже, че вън има човек, който иска да говори с някой от сервитьорите на вашите гости. Било много важно. Излязох и видях северноамериканеца. Даде ми двеста крусейрос, първо петдесет, а след това сто и петдесет. Каза, че е репортьор от някакво списание и че вие правите филми и никога не давате интервюта.

— Продължавай — рече мъжът в бяло, без да отмества очи от нея.

— Каза, че ще напише хубав репортаж, ако научи какви нови филми ще правите. Отговорих му, че ще разговаряте с гостите си по-късно. Сеньор Куваяма ни каза така, и той…

— Поиска да се скриеш и да слушаш?

— Не, сеньор, даде ми касетофон. Аз го внесох и след това го изнесох, докато вие разговаряхте.

— Касетофон!…

Цуруко кимна.

— Показа ми как да го пусна. Два бутона едновременно. — С двата показалеца натисна въздуха пред себе си.

Мъжът в бяло притвори очи и остана неподвижен, само леко се олюля настрани. Отвори очи, погледна Цуруко и едва се усмихна.

— Значи по време на нашето съвещание е работел касетофон?

— Да, сеньор — отвърна тя. — В купата за ориз под масичката за сервиране. Работеше много добре. Човекът го пробва, преди да ми плати, и остана много доволен.

Мъжът в бяло пое дълбоко въздух, облиза горната си устна, издиша, затвори уста и преглътна. Сложи ръка е бяла ръкавица на челото си и бавно го изтри.

— Всичко двеста крусейрос — промълви Цуруко.

Мъжът в бяло я погледна, приближи се и отново си пое дълбоко дъх. Усмихна й се отвисоко. — Тя беше с половин глава по-ниска от него.

— Мила — рече и той с тих любезен глас, — искам да ми кажеш всичко, каквото можеш, за човека. Бил млад… Колко млад? Как изглеждаше?

Цуруко усети неловкост от близостта му.

— Мисля, че беше двайсет и две-три годишен. Не можах да го видя много ясно. Доста висок, хубав, дружелюбен. Имаше гъста, къдрава, кестенява коса.

— Добре — отбеляза мъжът в бяло, — това е добро описание. Носеше джинси…

— Да. И същото яке — такова… късо, синьо. Имаше чанта на самолетната компания с дълга дръжка — посочи към рамото си. — В нея сложи касетофона.

— Много добре. Наблюдателна си, Цуруко. Коя самолетна компания?

Тя го погледна тревожно.

— Не забелязах… Беше в синьо и бяло.

— Значи синьо-бяла чанта на самолетна компания. Това е достатъчно. Друго?

Тя се намръщи и поклати глава, но изведнъж засия.

— Казва се Хънтър, сеньор!

— Хънтър ли?

— Да, сеньор! Хънтър. Каза го съвсем ясно.

Мъжът в бяло се подсмихна.

— Всичко е ясно. Продължавай. Друго?

— Говореше лошо португалски. Каза, че съм му била „голяма помагач“ и направи много други грешки. И произношението му беше неправилно.

— Значи не е живял тук много време, така ли? Ти си ми „голяма помагач“, Цуруко. Продължавай.

Тя се намръщи и сви безпомощно рамене.

— Това е всичко, сеньор.

— Моля те, постарай се да се сетиш нещо друго, Цуруко — настоя той. — Нямаш представа колко важно е това за мене.

Тя захапа кокалчетата на свитата си в юмрук ръка, погледна го и поклати глава.

— Не ти ли каза как да се свържеш с него в случай, че дам друга вечеря?

— Не, сеньор! Нищо подобно. Нищо. Бих ви казала.

— Помисли още.

Отчаяното й лице внезапно просветна.

— Той е в хотел. Това помага ли ви?

Кафявите очи я гледаха въпросително.

— Каза, че ще се нахрани в хотела. Запитах го дали иска малко храна, беше изгладнял, докато чакаше, и ми каза, че ще вечеря в хотела си.

Мъжът в бяло погледна Цуруко.

— Виждаш ли? Имало е и друго — каза той. Отстъпи, погледна надолу и отвори портфейла. Извади четири банкноти по сто крусейрос и й ги даде.

— Благодаря, сеньор!

Куваяма се приближи с усмивка. Мъжът в бяло му даде четири банкноти и по една на Мори и на Йошико. Прибра портфейла в сакото си и се усмихна на Цуруко.

— Ти си добро момиче, но в бъдеще трябва да мислиш повече за интересите на господаря си — каза й той с назидателен тон.

— Обещавам, сеньор!

Обърна се към Куваяма.

— Не я наказвайте. Наистина.

— О, не, сега не! — Куваяма се ухили и извади ръка от джоба си.

Мъжът в бяло взе шапката и чантата си от масичката, усмихна се на кланящите се жени и на Куваяма, обърна им гръб и се отправи към мъжете, които стояха и го наблюдаваха. Усмивката му се стопи, очите му се присвиха.

— Мръсна, продажна жълта кучка! — изсъска той тихо на немски, като стигна до мъжете. — Бих я нарязал на парчета!

Съобщи им за касетофона.

— Претърсихме улицата и колите — обади се русият. — Няма млад северноамериканец с джинси.

— Ще го открием — заяви мъжът в бяло. — Той действува сам. Организирани групи има вече само в Рио и Буенос Айрес. А той е аматьор не само поради възрастта си, (бил двайсет и две-три годишен), но и защото е казал името „Хънтър“, тоест „ловец“, „преследвач“, Никой опитен човек не би се занимавал с такива шеги. Освен това е глупав, иначе нямаше да каже на онази кучка, че е отседнал в хотел.

— А може и да не е — намеси се Швимер.

— В такъв случай е умен — отговори мъжът в бяло — и аз призори ще трябва да се обеся. Ще разберем. Хесен, нашият Paulista[1], който допуска по петите си „преследвач“ — аматьор, сега ще се реабилитира, като на всеки от вас посочи по един хотел, с който да се заемете — погледна Хесен, който спря да изучава шапката си. — Добър хотел, в който се сервира храна и нощем, но не чак толкова добър, щом допуска гости по джинси. Поставете се на негово място: момче от Щатите, дошло в Паоло да проследи Хорст Хесен или може би самия Менгеле. В какъв хотел ще отседне? Има достатъчно пари да подкупва сервитьорки. Не мисля, че кучката ме излъга за сумата. Романтичен. Иска да е нов Йохан Либерман, а не обикновен турист. Хесен, ако обичаш, пет хотела, първо петте най-вероятни.

Изгледа другите.

— Щом Хесен ви посочи съответните хотели — продължи той, — взимате по една кибритена кутия от онази купа, излизате, хващате такси и право там. В хотела ще разберете имат ли сред гостите висок, млад северноамериканец с гъста, къдрава кестенява коса, пристигнал наскоро, с джинси, късо синьо яке и синьо-бяла чанта на самолетна компания през рамо. Веднага се обаждате на телефона, написан на кибритената кутия. Ще разговаряте с мен. Ако резултатът е положителен, Руди, Тинтин и аз ще пристигнем веднага, ако е отрицателен, Хесен ще ви каже името на друг хотел. Ясно ли е всичко? Добре. Ще го открием до половин час, тъй че тоя проклетник дори няма да е успял да прослуша докрай касетата си. Хесен?

— „Насионал“ — каза Хесен на Мунд.

— „Насионал“ — повтори Мунд и отиде да вземе кибритена кутия.

— „Дел Рей“ — на Швимер.

— „Мараба“ — на Траунщайнер.

— „Комодора“ — на Фарнбах.

— „Савой“ — на Клайст.

Слуша около пет минути, спря касетата, превъртя я назад и започна отново на мястото, където спряха, да се възхищават от нещо, дявол знае какво, и „Аспиазу“ каза:

— Lasst uns jetzt Geschaft reden, meine Jungens![2] — И се заловиха за работа. Работа! Божичко!

Този път изслуша всички, като от време на време възкликваше: „Божичко!“, „Какъв ужас!“ и „Господи, какви мръсници!“, а след дръпването на капака и дългото мълчание, което настъпи, изглежда, докато сервитьорката носеше купата надолу, той спря касетата, върна я малко назад и отново изслуша някои части, за да е сигурен, че всичко е вярно, а не се е побъркал, да речем, от глад, или кой знае от какво.

Сетне се заразхожда из тясната стая, като клатеше глава, почесваше се по тила и се опитваше да реши какво, по дяволите, да направи сред това котило от долни типове. Знаеше ли кои наоколо са престъпници? Всеки срещнат можеше да се окаже един от тях или най-малкото подкупен от тях.

Накрая реши, че има само един изход и че трябва да действува незабавно независимо от часовата разлика. Постави касетофона на нощното шкафче до телефона, извади портфейла си и седна на леглото. Намери картичката с името и номера, мушна я под телефона, вдигна слушалката и прибра портфейла. Поиска международен разговор.

Прозвуча нежен, очарователен глас.

— Ще ви позвъня, когато се свържа.

— Ще чакам на телефона — отвърна той, защото му се струваше, че тя ще се запилее някъде да танцува. — Моля ви, побързайте.

— Ще стане след пет-десет минути, сеньор.

Чу как предава номера чрез друга телефонистка и си повтори наум какво трябва да каже. Разбира се, в случай че Либерман е там, а не изнася някъде лекции или не е по следите на някого. Моля ви, мистър Либерман, бъдете си вкъщи!

На вратата леко се почука.

— Крайно време беше — промърмори той на английски и без да изпуска слушалката, стана, протегна ръка и едва успя да завърти топката на вратата, за да я отключи. Вратата бутна ръката му и в стаята влезе келнерът с увисналите мустаци с поднос, върху който имаше покрита със салфетка чиния и бутилка „Брама“, без чаша.

— Извинете, че се забавих — рече той. — В единайсет всички се разотиват. Трябваше да го приготвя сам.

— Няма нищо — отговори младият мъж на португалски. — Моля ви, оставете подноса на леглото.

— Забравил съм чаша.

— Нищо. Няма нужда от чаша. Подайте ми, моля, сметката и молива.

Подписа сметката на стената, като я придържаше с ръката, в която стискаше телефонната слушалка. Добави още бакшиш към включения в сметката.

Келнерът излезе, без да му благодари, и докато затваряше вратата, се оригна.

Не трябваше да се мести от „Дел Рей“.

Седна на леглото, телефонът глухо бучеше в ухото му. Обърна се, нагласи по-добре подноса и се загледа с отвращение в жълтата салфетка, в чийто ъгъл имаше голям черен печат „Мирамар“, да не би някой да я открадне. Махна я и ядосано я захвърли. Сандвичът беше чудесен — дебел, само с пилешко месо, без марули и подобни дивотии. Прости на келнера, отчупи половината, наведе глава да го посрещне и отхапа голям вкусен къс от средата. Умираше от глад!

— Ich mochte Wien[3] — прозвуча гласът на телефонистката. — Wien.

Помисли за касетата и за това, което ще каже на Либерман, и хапката в устата му се превърна сякаш в картон. Дъвчеше, дъвчеше и не можеше да преглътне. Остави сандвича и надигна бирата. Беше от най-хубавите, но и тя имаше гаден вкус.

— Още малко — обади се телефонистката с нежния, очарователен глас.

— Да се надяваме. Благодаря.

— Готово, сеньор.

Чу се телефонен звън.

Отпи още веднъж и остави бирата, изтри ръка в панталона и се обърна изцяло към телефона.

Другият телефон звънеше ли, звънеше, докато най-сетне го вдигнаха:

— Ja? — Чуваше се ясно, сякаш човекът говореше от зад ъгъла.

— Мистър Либерман?

— Ja. Wer’st da?[4]

— Бари Кьолер. Помните ли ме, мистър Либерман? Идвах в началото на август и исках да работя за вас. Бари Кьолер от Ивънстън, щата Илинойс.

Мълчание.

— Мистър Либерман?

— Бари Кьолер, не знам колко е часът в Илинойс, но във Виена е толкова тъмно, че не виждам часовника.

— Не съм в Илинойс, в Сао Паоло съм, в Бразилия.

— От това във Виена не става по-светло.

— Съжалявам, мистър Либерман, но имам сериозна причина да ви се обадя. Почакайте, като чуете само…

— Не ми казвайте, ще отгатна. Видели сте Мартин Борман. На автобусната спирка.

— Не, не Борман. Менгеле. И не го видях, а имам касета с негов разговор. В ресторант.

Мълчание.

— Доктор Менгеле — повтори младежът, — човекът, който управляваше Аушвиц. Ангелът на смъртта.

— Благодаря за пояснението. За малко да си помисля, че говорите за някой друг Менгеле. Може би ангелът на живота!

— Извинете. Стори ми се… — рече Бари.

— Че нали аз го изпратих в джунглите, как да не познавам Йозеф Менгеле!

— Понеже замълчахте. Трябваше да кажа нещо. Вече не е в джунглите, мистър Либерман. Тази вечер беше в японски ресторант. Чували ли сте да се представя с името Аспиазу?

— Той използува много имена: Грегъри, Фишер, Брайтенбах, Риндън…

— И Аспиазу, нали?

Мълчание.

— Да… но трябва да знаете, че има хора, които наистина се казват така.

— Това е той! — настоя Бари. — Беше събрал половината СС. Изпраща ги да убият деветдесет и четирима мъже. Хесен беше там, и Клайст, и Траунщайнер, и Мунд…

— Слушайте, не знам дали не сънувам. А вие? Чувате ли се какво говорите?

— Да! Ще ви пусна касетата! Тя е до мен!

— Момент. Започнете отначало.

— Добре — надигна бутилката и отпи от бирата. Нека и той малко послуша как мълчи слушалката.

— Бари?

(Тъй де! Крайно време беше!)

— Тук съм. Просто си пийнах от бирата.

— Охоо!

— Глътчица, мистър Либерман, умирам от жажда. Още не съм вечерял и така ми се повдига от тази касета, че не мога да ям. Имам великолепен сандвич с пиле, а дори не мога да го преглътна.

— Какво правите в Сао Паоло?

— Не пожелахте да ме вземете за сътрудник и реших да действувам самостоятелно. Имам по-силни мотиви, отколкото мислите.

— Ставаше дума, че аз нямам пари, а не че вие нямате мотиви.

— Казах ви, че ще работя безплатно. Ето, кой ми плаща сега? Вижте, по-добре да оставим този въпрос. Дойдох, поразпитах и накрая реших, че ще е най-добре да се завъртя около завода на Фолксваген, където работеше Щангел. Така и направих. Преди няколко дни видях Хорст Хесен, поне така ми се стори, не бях сигурен. Косата му сега е сребриста и сигурно си е направил пластична операция. Както и да е, реших, че е той, и започнах да го следя. Днес се прибра рано вкъщи — живее в прекрасна къщичка, направо шапката ще ви падне; и жена му бомба, и си има две дъщери… Значи прибра се рано, а в седем и половина излезе отново и взе автобус към центъра. Проследих го до луксозния японски ресторант, а той се качи на „вечеря в тесен кръг“. На стълбите вардеше нацист, а вечерята се даваше от „сеньор Аспиазу“. Аспиазу от Аушвиц.

Мълчание.

— Продължавайте.

— Отидох отзад и се свързах с една от сервитьорките. Двеста крусейрос, фокус-мокус, и ми даде цяла касета документален запис: „Менгеле разполага войските“. Менгеле се чува идеално, а войските ту се чуват добре, ту нещо мънкат, та много не им се разбира. Мистър Либерман, утре тръгват — за Германия, Англия, Щатите, Скандинавия, ще плъзнат навсякъде! Операцията е на „Камараденверк“. Отвратителна, безумна операция, по-добре да не бях чувал за нея и, моля ви се, трябвало да…

— Бари.

— … трябвало да се осъществи повелята на съдбата арийският народ да властвува!… Божичко!

— Бари!

— Какво?

— Успокойте се.

— Спокоен съм. Ами, как ще съм спокоен? Добре. Сега вече съм спокоен. Наистина. Ще върна касетата и ще ви я пусна. Натискам копчето. Ето на!

— Кои тръгват, Бари? Колко?

— Шест. Хесен, Траунщайнер, Клайст, Мунд и още двама — Швимер и Фарнбах. Чували ли сте тези имена?

— Швимер, Фарнбах и Мунд — не, не съм.

— Мунд? Не сте чували за Мунд? Та вие сте писали за него, мистър Либерман! Аз научих за него от книгата, ви.

— За Мунд? В моята книга? Не.

— Да! В онази глава за Треблинка. Книгата е в куфара ми, да ви кажа ли на коя страница?

— Никога не съм чувал за Мунд, Бари. Грешите.

— Добре де, да го оставим. Във всеки случай, те са шест. Ще действуват две и половина години и имат дати, на които трябва да убият определени хора и точно тук започва най-голямото безумие. Вземете мерки да не припаднете. Представяте ли си, ще убият деветдесет и четирима души и всичките са шейсет и пет годишни административни служители. Какво, хлъцнахте ли?

Мълчание.

— Не, не съм хлъцнал.

— Добре де, така му е думата.

— Бари, все пак да ви попитам нещо. Касетата е на немски, нали? Вие достатъчно добре ли…

— Разбирам прекрасно! Не мога да spreche[5] добре, но разбирам отлично. Баба ми говори само немски, а родителите ми го използуват да си казват тайни, но от дете ги разбирам.

— „Камараденверк“ и Йозеф Менгеле изпращат хора…

— Да убиват шейсет и пет годишни административни служители. Някои са на шейсет и четири и шейсет и шест. Превъртях касетата и ще ви я пусна, а след това ще ми кажете на кого да я занеса, някой високопоставен и надежден човек. Ще му се обадите и ще му кажете, че отивам при него, за да ме приеме веднага. Трябва да ги спрем, преди да заминат. Първото убийство е определено за шестнайсети октомври. Почакайте да намеря мястото, в началото доста се суетят, докато седнат, после се възхищават от нещо.

— Бари, това е смешно. Касетофонът ви е повреден. Или пък не са хората, за които ги мислите.

Отвън някой почука три пъти.

— Оставете ме на спокойствие! — кресна той към вратата и покри с ръка слушалката. Сети се, че ще го разберат само на португалски. — Говоря с чужбина!

— Сигурно са други хора — продължи телефонът. — Шегуват се с вас.

— Мистър Либерман, ще изслушате ли касетата?

Чукането се засили и премина в ожесточено блъскане.

— По дяволите! Стойте така! — Постави телефона на леглото, изправи се, пристъпи към тресящата се врата и хвана топката. — Какво има?

Отговори мъжки глас — много бързо, на португалски.

— По-бавно! Не разбирам!

— Сеньор, дошла е една японка и търси човек, който прилича на вас. Казва, че трябва да ви предупреди за нещо, за някакъв мъж…

Той завъртя топката и вратата отскочи с трясък. Едър като бик мургав мъж го блъсна навътре, хвана го грубо; завъртя го, запуши устата му и тъй изви ръката му назад, че тя изпращя. Нацистът, когото бе видял на стълбите в онзи ресторант, замахна с лъскава остра кама. Главата му се отметна назад, таванът, покрит с бледокафяви влажни петна, се люшна. Усети силна болка в ръката и дълбоко в стомаха.

Мъжът в бяло влезе в стаята с шапка на глава и чанта в ръка. Затвори вратата и застанал до нея, взе да наблюдава как русият с ритмични движения забива камата в тялото на младия американец, завърта, изтегля я и отново я забива… След това в ребрата… окървавеното оръжие промушваше снежнобялата риза.

Русият спря задъхан и чернокосият внимателно положи младежа на пода, остави го да лежи с широко отворени изненадани очи на половина върху сивия килим, наполовина върху лакирания под. Русият задържа окървавената си ръка с камата над младежа и се обърна към тъмнокосия:

— Хавлия!

Мъжът в бяло погледна леглото, приближи се до него и остави чантата на пода.

— Бари? — чуваше се от слушалката на леглото.

Мъжът в бяло видя касетофона на нощната масичка и натисна с върха на белия си пръст крайния бутон. Прозорчето отскочи, касетата се освободи. Мъжът в бяло я взе, разгледа я и я пусна в джоба на сакото си. Хвърли поглед на картичката, затисната с телефона, взе я и се загледа в черната слушалка на леглото.

— Бари, там ли сте? — викаше слушалката.

Мъжът в бяло се пресегна, вдигна я и я постави на ухото си. Слушаше с присвити кафяви очи и трептящи, изпъстрени с вени ноздри. Устните му се отвориха, но не проговори. Затвори ги и твърдо ги стисна под четинестите мустачки. Остави слушалката на място, без да откъсва очи от телефона, и се обърна.

— Почти разговарях с него. Така копнеех за това.

Русият, оцветил хавлията в червено с ножа си, го изгледа любопитно.

— Толкова отдавна се ненавиждаме — бавно изрече мъжът в бяло. — Сега беше тук, в ръката ми. Можех най-сетне да му поговоря!

Обърна се отново към телефона и със съжаление поклати глава.

— Либерман, копеле гадно! — изсъска тихо той. — Твойто агентче е мъртво. Какво успя да ти каже? Без значение, никой тук няма да те изслуша без доказателства. А доказателството е в джоба ми. Хората ми тръгват утре. Четвъртият райх наближава. Довиждане, Либерман. Дано те видя пред прага на газовата камера. — Поклати глава, засмя се, обърна се и пусна картичката в джоба си. — За малко да сглупя и да му се обадя — отбеляза той. — Той може би записваше на друга касета.

Чернокосият, застанал до отворен гардероб, посочи куфара в него и запита на португалски:

— Да събера ли нещата му, докторе?

— Руди ще се погрижи за това. Слез долу при Траунщайнер. Намерете някой заден вход, от който може да се излезе, и закарай колата пред него. Един да се качи тук да ни помогне. И не му казвай, че момчето е било на телефона. Кажи, че е слушало касетата.

Чернокосият кимна и излезе.

— Няма ли да ги заловят? — попита русият на немски. — Имам предвид нашите хора.

— Задачата трябва да се изпълни — отвърна мъжът в бяло и извади калъфа на очилата си. — Колкото може повече обекти, и то на всяка цена. Ако имат късмет, ще я изпълнят докрай. Кой ще обърне внимание на Либерман? Самият той не повярва, чу как момчето го убеждаваше. Бог ще ни помогне, повечето от деветдесет и четиримата ще умрат. — Сложи си очилата, извади кибритена кутия и се обърна към телефона. Вдигна слушалката и продиктува номера на телефонистката. — Здравей, приятелю — каза весело. — Искам да говоря със сеньор Рамос. — Погледна встрани и покри слушалката с пръсти в бяла ръкавица. — Изпразни джобовете му, Руди. И под бюрото има обувка. Хесен? Доктор Менгеле. Всичко е наред, няма за какво да се безпокоите. Аматьор, както и очаквах. И мисля, че дори не е разбирал немски. Изпрати момчетата вкъщи да упражняват подписите си. Хубаво преживяване за завършек на вечерта ни. Не, боя се, че не мога преди хиляда деветстотин седемдесет и седма година. Ще отлетя обратно за селището веднага щом разчистим. И така, бог е с вас, Хорст. Кажи го и на другите от мое име: „Бог е с вас!“ — Затвори телефона и рече: — Хайл Хитлер!

[1] Жител на Сао Паоло (порт.). — Б.пр. ↑

[2] А сега на работа, момчета (нем.). — Б.пр. ↑

[3] Дайте ми Виена (нем.). — Б.пр. ↑

[4] Да. Кой е? (нем.) — Б.пр. ↑

[5] Говоря (нем.). — Б.пр. ↑

2

Паркът „Бурггартен“ с езерото, паметника на Моцарт, ливадите, алеите и статуята на император Франц на кон беше близо до виенския център на информационната агенция „Ройтер“ и през топлите месеци на годината кореспондентите и секретарките често си носеха храна и обядваха там. Понеделник, 14 октомври, беше хладен и облачен ден, но въпреки това четирима служители на „Ройтер“ излязоха в парка. Настаниха се на пейка, развиха сандвичи и си наляха бяло вино в картонени чаши.

Човекът, който наливаше виното, беше Сидни Бийнън, главен кореспондент на „Ройтер“ във Виена. Четирийсет и четири годишният Бийнън, бивш жител на Ливърпул, с две бивши виенски съпруги, носеше очила с рогови рамки и приличаше на крал Едуард по време на абдикацията[1]. Той сложи бутилката на пейката до себе си и с изражение на дегустатор сръбна от чашата. Тъкмо тогава забеляза Либерман и изведнъж го обхвана потискащо чувство за вина. С кафява шапка и разкопчана черна мушама, Либерман приближаваше към тях с бавна, несигурна походка.

Предната седмица бяха предали на Бийнън, че Либерман го е търсил няколко пъти и моли да му се обади. Не бе се обадил, въпреки че рядко правеше такива пропуски, и сега, като усети, че всъщност неволно е отбягвал тази среща, почувствува двойна вина — първо, защото, когато Либерман беше на върха на славата си, по време на залавянето на Айхман и Щангел, той благодарение на него написа едни от най-хубавите си материали, за което бе добре възнаграден, и второ, защото този човек, отдаден на издирването на нацисти, събуждаше у всекиго чувство за вина. Някой, май Стиви Дикенс, бе казал за него: „Сякаш целият проклет ужас на концлагерите е натъпкан в джобовете на сакото му, Щом Либерман влезе някъде, чуваме гласове от газовите камери.“ Много тъжно, но вярно.

Изглежда, Либерман усещаше това смущение и винаги се обръщаше към хората с известна сдържаност и малко притеснение — ето и сега, застана с леко извинителен вид. „Като болен от грип мечок, който се бои да не ти предаде заразата“, помисли си Бийнън.

— Здравей, Сидни — каза Либерман и докосна периферията на шапката си. — Не ставай, моля те.

Чувството за вина разтревожи Бийнън повече от мисълта за сандвичите в коленете му и той направи опит да се изправи.

— Здравей, Йохан! Радвам се, че те виждам. — Протегна ръка и Либерман се наведе и без да я стиска, я обви в топлината на лапата си. — Извинявай, че не ти се обадих — рече Бийнън, — но бях непрекъснато в движение, до Линц и обратно. — Облегна се и представи колегите си, като ги сочеше с чаша в ръка. — Запознай се: Фрия Нойщад, Пол Хигби, Дърмът Броуди. А това е Йохан Либерман.

— Наистина ли? — Фрия изтри кокалестата си ръка в полата и я протегна с оживена усмивка. — Как сте? Много ми е приятно, — тя също се държеше като виновна.

Докато наблюдаваше как Либерман кима и се ръкува по ред с всички, Бийнън с тревога забеляза колко е остарял и западнал от последната им среща преди две години. Все още се държеше, но не беше така внушителен, нямаше я оная непоколебимост, съчетана с мечешка сила. Широките му рамене сякаш бяха превити под тежестта на тънката мушама, внушителното преди лице беше набръчкано и посивяло, очите гледаха уморено изпод натежалите клепачи. Носът му си беше същият, но мустаците се бяха прошарили и се нуждаеха от подстригване. Бедният човек междувременно бе загубил жена си, отрязали му бяха единия бъбрек, а и средствата на неговия Информационен център за разкриване на военнопрестъпници бяха отишли покрай онази фалирала банка. Загубите бяха изписани по него — смачкана и омазнена стара шапка, потъмнял възел на вратовръзката… Бийнън разтълкува всичко това и разбра защо несъзнателно е отбягвал телефонния разговор. Чувството за вина се засили, но той го потисна, като си каза, че да избягваш неудачника, е естествен и полезен инстинкт дори ако този човек някога е преуспявал. Разбира се, малко любезност не бе излишна.

— Седни, Йохан — покани го сърдечно той, посочи края на пейката до себе си и придърпа бутилката с вино.

— Не искам да ви преча на обеда — рече Либерман на английски с подчертан акцент. — Може да поговорим и по-късно.

— Седни — настоя Бийнън, — с тези хора се виждам достатъчно в службата.

Обърна гръб на Фрия и малко я избута. Тя се отмести около педя и също се извърна. В края на пейката вече имаше достатъчно място. Бийнън го посочи и се усмихна на Либерман.

Либерман седна и въздъхна. Обгърна колене с големите си лапи, погледна сърдито надолу и раздвижи крака.

— Нови обувки — каза той. — Убиват ми.

— Иначе как си? — запита Бийнън. — Как е дъщеря ти?

— Добре съм. И тя е добре. Вече има три деца, две момичета и момче.

— Чудесно! — Бийнън докосна гърлото на бутилката. — Май нямаме друга чаша.

— Не, не. И без това не ми разрешават. Никакъв алкохол.

— Чух, че си бил в болница.

— Почти не излизам оттам — Либерман повдигна рамене и впери в Бийнън уморените си кафяви очи.

— Проведох един налудничав телефонен разговор — рече той; — Преди няколко седмици. През нощта. Едно момче от Щатите, от Илинойс, ми се обади от Сао Паоло. Има запис, касета с гласа на Менгеле. Нали знаеш кой е Менгеле?

— Не беше ли някой от твоите нацисти?

— Той не е само мой враг — отсече Либерман. — Той е враг на всички нас, на цялото човечество. Беше главен лекар в Аушвиц. Наричаха го Ангела на смъртта. Има две научни степени, доктор по медицина и доктор по философия и е нравил хиляди опити с деца, главно близнаци, за да създаде добри арийци, да превърне кафявите очи в сини с помощта на химикали и чрез гените. Човек с две научни степени! Избиваше хиляди близнаци от цяла Европа. Има го в книгата ми.

Бийнън взе половината от сандвича с яйце и салата и решително го захапа.

— След войната се върна във ФРГ — продължи Либерман. — Семейството му е богато и до днес си живее в Гюнцбург, във Федерална република Германия, притежава процъфтяващо предприятие за селскостопански машини. Но името му започна да се появява на процесите и Организацията на бившите членове на СС го измъкна оттам и тайно го прехвърли в Южна Америка. Открихме го и го преследвахме от град на град: Буенос Айрес, Барилоке, Асунсион. От хиляда деветстотин петдесет и девета година живее в джунглите, в едно селище на границата между Бразилия и Парагвай. Има армия телохранители и е парагвайски гражданин, така че не може да бъде екстрадиран. Но трябва да се спотайва, защото и там все още има доброволци, които се опитват да го заловят. Понякога намират тези доброволци с прерязани гърла, носени от течението на река Парана.

Либерман замълча. Фрия потупа Бийнън по ръката и поиска виното. Той и го подаде.

— Та това момче има касета — продължи Либерман, загледан пред себе си, с ръце на коленете. — Менгеле в ресторант, изпраща бивши есесовци в Германия, Англия, Скандинавия и Щатите. Да избият голям брой шейсет и пет годишни мъже. — Обърна се Към Бийнън и се засмя. — Да се чудиш, нали? А операцията била много важна. Замесена е и „Камараденверк“ — организацията, която ги закриля и им дава работа. Не хлъцна ли, както се казва?

Бийнън премигна и се усмихна.

— Май наистина хлъцнах — рече той. — А ти чу ли тази касета?

Либерман поклати глава.

— Не. Точно когато се канеше да ми я пусне, на вратата, на неговата врата се почука и той отиде да отвори. Чу се тропане и удряне и малко след това телефонът се затвори.

— Как пък точно тогава се почука? — попита Бийнън. — Не смяташ ли, че мирише на измама? Кой е той?

Либерман сви рамене.

— Някакво момче, което преди две години ме чуло да говоря в Принстънския университет. Дойде през август и заяви, че иска да работи за мен. Имал ли съм нужда от нови хора. А аз работя само с шепа стари сътрудници. Знаеш, че всичките ми пари, парите на Центъра, бяха вложени в банката „Алгемайне Виртшафтс“.

Бийнън кимна.

— Сега Центърът е вкъщи: картотеките, няколко бюра, аз и леглото ми. Таванът на долния етаж се е пропукал. Собственикът на къщата ме съди. Единствените нови хора, от които се нуждая, са богати дарители, а момчето не е от тази категория. След разговора ни заминало само за Сао Паоло, по своя собствена инициатива.

— Като си помисля, не бих се доверил на такъв човек.

— И аз си помислих същото, докато разговаряхме. Стори ми се, че и фактите му не са верни. Каза, че знае за Мунд, един от есесовците от моята книга. Викам си, в книгата ми няма Мунд, никога не съм чувал за Мунд. Това повиши недоверието ми. Но все пак… след тропането и ударите, докато го виках по телефона, чух звук, не висок, но ясен, който може да е само едно: звук от изригване на касета от касетофон.

— Отскачане — каза Бийнън.

— Не е ли изригване? Когато онова капаче се отваря и тя излиза?

— Това е отскачане, а изригване е, когато става дума за вулкан.

— А — кимна Либерман, — благодаря. Отскачане на касета от касетофон. И още нещо. След това за дълго настъпи тишина, мълчах и аз, като съобразих какво означават тропането, ударите и звукът от касетата. И в тази тишина — погледна пророчески Бийнън — от телефона ме заля омраза, Сидни. — Кимна. — Омраза, каквато не съм чувствувал досега дори когато Щангел ме гледаше в съда. Усетих я ясно, както чувах гласа на момчето, и може би поради неговия разказ бях абсолютно уверен, че омразата идва от Менгеле. А когато телефонът се затвори, бях сигурен, че го е затворил Менгеле.

Погледна встрани и се наклони напред, подпрял лакти на колене.

Бийнън го наблюдаваше, невярващ, но трогнат.

— И какво направи тогава? — запита той.

Либерман се облегна, потри ръце и сви рамене.

— Какво можех да направя във Виена, в четири часа сутринта? Записах думите на момчето, всичко, което си спомних, прочетох го и си помислих, че и двамата сме луди. Само че кой извади касетата и затвори телефона? Може и да не е бил Менгеле, но все някой беше. По-късно — според тамошното време по съмнало — се обадих на Мартин Маккарти от американското посолство в Бразилия, той се е свързал с полицията в Сао Паоло, те се обадили в телефонната компания и откриха откъде е поръчан разговорът с мен. От един хотел. Момчето изчезнало оттам през нощта. Позвъних тук на Пахер и го запитах може ли да се обади в Бразилия и да поиска изходните пунктове да се наблюдават за есесовци — момчето каза, че заминават същия ден. Пахер не ми се изсмя, но отказа под претекст, че не съм казвал нищо конкретно. Момчето изчезнало от стаята си в хотела, и то без да плати! И това не било конкретно! Аз също не съм нещо конкретно, когато твърдя, че по думите на момчето есесовците напускат страната. Опитах се да се свържа с прокурора, отговарящ за делото „Менгеле“, но го нямаше. Ако беше Франц Бауер, щеше да е там, но новият го нямаше. — Отново сви рамене и разтри ухото си. — Значи, ако момчето е било право, есесовците вече са напуснали Бразилия. Самото момче още не е намерено. Баща му е там и помага на полицията. Доколкото разбрах, е състоятелен. Но синът му е мъртъв.

— Не мога да пусна материал за… — понечи да се оправдае Бийнън.

— Не, не — прекъсна го Либерман. — Не искам да пускаш материал. От теб искам следното, Сидни, сигурен съм, че няма да те затрудни кой знае колко. Момчето каза, че първото убийство ще стане на шестнайсети октомври, вдругиден. Но не каза къде. Ще можеш ли да поискаш от централната ви служба в Лондон да изпраща изрезки от вестници или информации от другите ви бюра? За мъже на възраст между шейсет и четири и шейсет и шест години, убити или загинали при злополука? Всичко освен естествена смърт, от сряда нататък. Само за мъже между шейсет и четири и шейсет и шест години.

Бийнън се намръщи, намести очилата си и впери в Либерман изпълнен със съмнение поглед.

— Не е измама, Сидни. Той не беше такова момче. Изчезнал е от три седмици, а преди е пишел редовно вкъщи, обаждал се е дори, като сменял хотела.

— Предполагам, че е мъртъв — рече Бийнън. — Но не може ли да е бил убит просто защото си е пъхал носа където не му е работата? Поредният младеж по следите на Менгеле?… Или да е бил ограбен и убит от обикновен крадец? Смъртта му в никакъв случай не доказва, че… е в ход нацистки заговор за убийство на мъже на определена възраст.

— Чул го е на касетата. Защо ще лъже?

— Може би не е лъгал. С касетата може да са подмамили и него. Или пък не я е разбрал.

Либерман въздъхна и кимна.

— Знам — рече той. — Възможно е. Това си помислих в началото и аз. И още го мисля понякога. Но някой трябва да провери, а кой ще го направи, ако не аз. Ако е сбъркал, добре, сбъркал е. Ще загубя малко време и ще досадя на Сидни Бийнън. Но ако е бил прав, значи Менгеле е имал причина да го убие. А за да си бъдат прокурорите в кабинета, когато ги търся, и за да спра Менгеле, преди да е станало късно, аз трябва да открия конкретни факти. Ще ти кажа още нещо, Сидни. Знаеш ли какво?

— Какво?

— В книгата ми има Мунд — мрачно кимна той. — Точно там, където ми каза момчето, в списъка на надзирателите в Треблинка, които са вършили зверства. Хауптшарфюрер Алфрид Мунд. Забравил съм го. Че мога ли да ги помня всички? Има съвсем тъничко досие: жена от Рига го видяла как троши врата на четиринайсетгодишно момиче. Мъж във Флорида бил кастриран от него и е готов да свидетелствува, ако го заловя. Алфрид Мунд. Щом момчето е било право веднъж, може да се окаже право и втори път. Ще ми доставиш ли изрезките? Моля те, ще ти бъда много задължен.

Бийнън пое дъх и се предаде.

— Ще видя какво мога да направя — закрепи чашата до себе си и извади от сакото тефтер и писалка. — Кои страни каза?

— Момчето спомена Германия, Англия, Норвегия, Швеция, Дания и Щатите. Но начинът, по който ги изреди, ме кара да мисля, че има и други места. Така че можеш да питаш, и за Франция и Холандия.

Бийнън погледна Либерман и стенографира.

— Благодаря, Сидни — каза Либерман. — Наистина съм ти задължен. Ако излезе нещо, ти ще научиш пръв. Не само за това — за всичко.

— Имаш ли представа колко шейсет и пет годишни мъже умират на ден? — запита го Бийнън.

— Убити? Или загинали при злополуки, които биха могли да бъдат убийства? — Либерман поклати глава. — Не, не са много. Надявам се поне. А някои ще отпаднат заради професиите си.

— Как така?

Либерман потърка с ръка мустаците си и се хвана за брадичката. След секунда свали ръката си и сви рамене.

— Е, имам нещо предвид — каза той, — момчето ми даде и някои подробности. — Посочи тефтера на Бийнън. — Слушай, трябва на всяка цена да уточниш — „между шейсет и четири и шейсет и шест години“.

— Записах го — рече Бийнън и го изгледа. — Други подробности?

— Нищо важно. — Либерман бръкна в мушамата си. — В четири и половина излитам за Хамбург. Ще изнасям лекции до трети ноември. — Извади дебел, изтъркан кафяв портфейл. — Тъй че изпрати каквото получиш в апартамента ми, за да го имам, като се върна. — Даде на Бийнън визитна картичка.

— Добре де, а смяташ ли, че ще излезе нещо?

— Ще видим. — Либерман прибра портфейла. — Ще се движа бавно. — Усмихна се. — Особено с тези обувки. — Подпря ръце на бедрата си, стана и поклати неодобрително глава. — Какъв мрачен ден! Защо се храните навън в такова лошо време?

— Ние сме понеделнишкият Моцартов клуб — каза Бийнън, усмихна се и посочи с палец назад към паметника на Моцарт.

Либерман протегна ръка, Бийнън я пое.

— Извинете, че ви отнех този очарователен млад човек — каза с усмивка Либерман.

— Е, чак толкова не ни е притрябвал — отвърна Дърмът Броуди.

Либерман се обърна към Бийнън:

— Благодаря, Сидни. Знаех, че мога да разчитам на теб. Слушай! — Той се наведе и заговори тихо, без да пуска ръката на Бийнън. — Моля те, искай данните от сряда нататък. Трябват ми сведения за по-продължителен период. Момчето каза, че тръгват шест души, а Менгеле не би ги изпратил заедно, ако някои ще бездействуват дълго време. Така че малко след първото убийство ще има още две, ако работят по двойки или, не дай си боже, още пет, ако работят сами. Разбира се, при положение, че момчето е право. Ще се погрижиш, нали?

Бийнън кимна.

— Колко убийства общо се предвиждат?

— Много — каза Либерман и го погледна в очите. Пусна ръката му, изправи се и кимна за довиждане на другите. Мушна ръце в джобовете на мушамата си, обърна се и забърза към блъсканицата и оживеното улично движение.

Четиримата на пейката гледаха след него.

— Божичко! — изпъшка Бийнън, а Фрия Нойщад поклати печално глава.

— Какво ти каза накрая, Сид? — попита Дърмът Броуди, като се наведе напред.

— Дали мога да ги накарам да продължат да ми изпращат сведенията. — Бийнън прибра тефтера и писалката в сакото. — Първоначално ще има не едно, а три или шест убийства. След това още.

Пол Хигби извади лулата от устата си и промърмори:

— Колкото и да е невероятно, може би е прав.

— Хайде де! — обади се Фрия. — Нацисти му предават омразата си чрез мълчащата слушалка!

Бийнън взе чашата и започна да се бори с остатъка от сандвича.

— Последните две години бяха страшно тежки за него — каза той.

— На колко е години? — запита Фрия многозначително.

— Не знам точно — отвърна Бийнън. — А, да, май е на около шейсет и пет.

— Виждаш ли? — обърна се Фрия към Пол. — Нацистите убиват шейсет и четири годишни мъже. Добре скалъпена параноидна фантасмагория. Другия месец ще каже, че искат да убият него.

Дърмът Броуди отново се наведе и запита Бийнън:

— Ще му доставиш ли наистина информацията?

— Разбира се, че не — каза Фрия и се извъртя към Бийнън. — Нали няма?

— Обещах му, че ще опитам — рече Бийнън, като отпи вино, но не отхапа от сандвича. — Ако не го направя, ще продължи да ме преследва, щом се върне. Освен това ще създам впечатление в Лондон, че работя нещо. — Усмихна се на Фрия. — А това никога не е излишно.

За разлика от повечето мъже на тази възраст, шейсет и пет годишният Емил Дьоринг, бивш втори административен помощник на ръководителя на службата за обществен транспорт в град Есен, се стараеше да не води монотонен живот. Пенсионер, жител на Гладбек — малък град на север от Есен, — той полагаше особени грижи да разнообразява дневната си програма. Ходеше да купува сутрешните вестници в различно време, нямаше определен следобед за посещение на сестра си в Оберхаузен, нито пък предпочитан бар в квартала, където да прекарва вечерите си, а в зависимост от настроението си в последния момент можеше да реши да остане вкъщи. Всъщност бе си харесал три бара и избираше в кой да отиде, след като излезеше от къщи. Понякога се връщаше след час-два, друг път — към полунощ.

Цял живот Дьоринг имаше чувството, че е заобиколен от дебнещи врагове и се пазеше не само с оръжието, което след навършване на съответната възраст винаги носеше със себе си, но и чрез непредсказуемите си действия. В детството врагове му бяха по-големите братя на съучениците му, които несправедливо се нахвърляха срещу него в детските свади. След това войниците, с които служеше, до един тъпаци, презираха умението му да се докарва пред офицерите и да получава леки и безопасни задачи. После се появиха съперници в службата по транспорта, някои от които биха могли да дават уроци по двуличие на Макиавели. Имаше какво да разкаже Дьоринг за това учреждение.

А сега, когато му предстояха най-приятните години от живота, когато си мислеше, че най-сетне няма да има нужда да е все нащрек и ще прибере стария маузер в чекмеджето на нощното шкафче, точно сега чувствуваше, че е застрашен от нападение повече от всякога.

Втората му жена Клара беше двайсет и три години по-млада от него — факт, който тя непрекъснато подличко му напомняше — и въртеше любов с бившия учител по кларинет на сина им, отвратителен тип на име Вилхелм Шпрингер. Той отгоре на всичкото беше и по-млад от нея, на трийсет и осем години. Дьоринг не се съмняваше, че Клара и нейният Шпрингер ще бъдат щастливи, ако успеят да го премахнат от пътя си. Тя щеше да бъде не само вдовица, но и богата. Той притежаваше над триста хиляди марки, за които тя знаеше, плюс петстотин хиляди, за които никой не знаеше — заровени бяха в две железни кутии в задния двор на сестра му. Клара не се развеждаше, защото чакаше да му пипне парите, чакаше, кучката, още от деня на сватбата им.

Е, щеше още дълго да чака, тъй като той бе съвсем здрав и готов да се разправи с дузина Шпрингеровци, ненадейно изскочили насреща му от някоя алея. Два пъти седмично посещаваше гимнастически салон — не в едни и същи следобеди и напук на шейсет и петте си години все още беше много добър борец и владееше чудесни хватки, с които да срази всеки мъж — нещо, с което не можеше да се похвали в отношенията си с жените. И той, и маузерът му си бяха още съвсем на място. Обичаше да си повтаря това и усмихнат потупваше приятната твърда издутина под сакото.

Каза това и на Райхмайдер, търговеца на хирургически инструменти, с когото се запозна предната вечер в бар „Лорелай“. Какъв приятен човек беше този Райхмайдер! Прояви жив интерес към разказите на Дьоринг за службата по транспорта и щеше да падне от смях, когато му описа случката по време на одържавяването през петдесет и осма. В началото му беше малко неловко да разговаря с него поради странните движения на едното му око (очевидно изкуствено), но Дьоринг скоро свикна и му разказа не само тази случка, ами и за държавното разследване през шейсет и четвърта, и за скандала с Целерман. След това преминаха на лични теми — бяха изпили по пет-шест бири и Дьоринг му се довери за Клара и Шпрингер. Потупа маузера и му каза какво непрекъснато му се върти в главата. Райхмайдер не можеше да повярва, че е на шейсет и пет, „Бих се обзаложил, че нямате повече от петдесет и седем, честно!“, настояваше той. Приятно момче! Жалко, че щеше да остане в града само няколко дни, но все пак добре, че бе отседнал в Гладбек, а не в Есен.

Тази вечер той пак имаше среща с Райхмайдер и се канеше да му разкаже как се издигна и сетне се сгромоляса всезнайкото Оскар Фовинкел, та затова се запъти отново към бар „Лорелай“. Отдавна минаваше девет, но Райхмайдер го нямаше, въпреки че предната вечер се бяха разбрали съвсем точно. Беше пълно с шумни младежи и хубави момичета (гърдите на едното бяха полуразголени), а редовните посетители бяха съвсем малко — Фюрст, Апфел и още един. Знаеше, че не са добри слушатели. Ще речеш, че е петък или събота, а не сряда. По телевизията предаваха футболен мач. Дьоринг се зазяпваше от време на време в мача, пиеше бавно и току поглеждаше в огледалото към великолепните млади гърди. От време на време се облягаше на стола и се мъчеше да види кой влиза в бара — все още се надяваше Райхмайдер да изпълни обещанието си и да дойде.

Той наистина се появи, и то внезапно, и по много особен начин стисна рамото на Дьоринг и с разкривени от напрежение очи прошепна:

— Дьоринг, излезте бързо! Трябва да ви кажа нещо! — И отново изчезна.

Озадачен и объркан, Дьоринг махна на Франц, хвърли десетачка и се измъкна навън. Райхмайдер му махаше настойчиво. Тръгна към Кирхенгасе. Лявата му ръка беше превързана с носна кърпа, като че ли се беше наранил. Раменете и крачолите на скъпия сив костюм бяха покрити с бели прашни петна. Дьоринг забърза към него.

— Какво става? Какво се е случило?

— Има вероятност на вас да се случи нещо, не на мене! — отвърна възбудено Райхмайдер. — Залутах се из онази сграда, която разрушават, на следващата пресечка. Кажете ми как беше името на онзи, за когото ми казахте, че се занася с жена ви!

— Шпрингер — отговори Дьоринг, съвсем объркан, но заразен от възбудата на Райхмайдер. — Вилхелм Шпрингер!

— Знаех си, че е той! — възкликна Райхмайдер. — Знаех си, че не съм сбъркал! Какво щастие, че случайно бях… Чуйте, ще ви обясня всичко. Вървях надолу по улицата и ми се наложи да се облекча, просто не издържах вече. И когато се приближих до сградата, която разрушават, влязох в алеята до нея, но беше много светло, намерих пролука между тарабите, които ограждат мястото, и се промъкнах вътре. Свърших работата и точно когато щях да излизам, се приближиха двама мъже и спряха на мястото, откъдето бях влязъл. Единият наричаше другия Шпрингер — кимна бавно с глава, а Дьоринг спря да си поема дъх — … и му казваше нещо от рода на: „Дъртакът точно сега е в «Лорелай»“, и „Ще му светим маслото на тоя дебелак“, Ами да, рекох си, Шпрингер е името, което споменахте. Това е пътят ви към къщи, нали?

Дьоринг се бе задъхал и със затворени очи преглътна част от яростта си.

— Понякога минавам оттук — прошепна той и отвори очи. — Невинаги.

— Е, довечера ще ви чакат да минете оттук. И двамата са там, с някакви тояги, с нахлупени шапки и вдигнати яки. Точно както казахте снощи, Шпрингер си е наумил да ви изненада в тъмнината. Минах през сградата и намерих изхода от тази страна.

Дьоринг още веднъж пое дълбоко дъх и в знак на признателност потупа прашното рамо на Райхмайдер.

— Благодаря — рече той. — Много ви благодаря.

— Сигурен съм, че ще ги пометете с една ръка — заяви Райхмайдер с усмивка. — Другият е дребно, хилаво човече, но, разбира се, най-добре ще направите, ако се приберете по друг път. Ако искате, ще ви изпратя. Освен ако не решите да се справите веднъж завинаги с този Шпрингер.

Дьоринг го погледна въпросително.

— Това е чудесна възможност — подчерта Райхмайдер — и ако не я използувате, ще ви причакат и друг път. Съвсем просто е, тръгвате, нападат ви… — погледна надолу към палтото на Дьоринг, смигна му и се усмихна — … и вие им давате добър урок. Ще бъда на няколко крачки зад вас, за да съм свидетел. А в случай, че наистина ви затруднят, което е малко вероятно — наведе се към него и разтвори реверите на палтото, под което показа дръжката на пистолет в кобур, — ще се погрижа за тях, а пък вие ще ми бъдете свидетел. Във всеки случай, ще се отървете от него, а най-лошото, което може да ви се случи, е да ви ударят един-два пъти с тояга.

Дьоринг не откъсваше поглед от Райхмайдер. Вдигна ръка и опипа издутината под палтото.

— Боже мой — каза той с почуда, — най-сетне ще мога да го използувам!

Райхмайдер махна носната кърпа от ръката си и подуха кървавата драскотина върху нея.

— И на жена ви ще й дойде умът в главата — отбеляза той.

— Господи! — тържествуващо възкликна Дьоринг. — Дори не бях се сетил за това. Тя ще падне в краката ми! „Клара, помниш ли Вилхелм Шпрингер, учителят на Ерих по кларинет? Не знам защо ме нападна на улицата тази вечер и аз го убих.“ Боже мой, това ще убие и нея!

— Хайде да тръгваме — подкани го Райхмайдер, — да не вземат да се уплашат и да хукнат да бягат!

Забързаха по тъмната Кирхенгасе. Покрай тях изникваха и профучаваха ярки фарове.

— Кой казва, че нямало справедливост?

— „Дебелак“, значи? Ах, дрисливо педерастче, тъпкано ще ти го върна!

Пресякоха пустата Линденщрасе — вървяха бавно и безшумно близо до закритите с кепенци витрини. Стигнаха до четириетажна каменна сграда, тъмна, с нащърбен покрив на фона на лунното небе. Сградата бе опасана с паянтов тунел, направен от греди и боядисани врати. Райхмайдер дръпна Дьоринг в тъмнината на тунела.

— Стойте тук — прошепна той, — ще отида да проверя междувременно да не са станали десетина.

— Да, така е най-добре! — Дьоринг извади пистолета.

— Вече знам пътя и имам джобно фенерче. Няма да се бавя. Стойте тук!

— Не се безпокойте — прошепна Райхмайдер, докато се отдалечаваше.

В подскачащата светлина на фенера се виждаше плоският покрив на тунела и наредените отстрани врати. Тънкият висок силует на Райхмайдер се понесе по него, зави зад вътрешната стена и се стопи в мрака.

Възбуден и нащрек, като потискаше нуждата да се облекчи, Дьоринг с вълнение държеше в ръка тежкия маузер, който бе носил толкова години и който най-сетне щеше да му влезе в работа. Поднесе го към пролуката в тунела и го разгледа на слабата светлина, проникваща от Линденщрасе, погали гладката му повърхност и внимателно освободи предпазителя. Върна се до стената, където го бе оставил Райхмайдер. Какъв приятел! Истински мъж! Утре ще го заведе на вечеря в „Кайзерхоф“. И ще му купи нещо, нещо златно! Може би копчета за ръкавели.

Стоеше в не толкова тъмния вече тунел и усещаше тежестта на пистолета в ръката си. Мислеше как ще изстреля смъртоносните куршуми във Вилхелм Шпрингер, А като свърши с полицията, ще се върне вкъщи и ще разкаже на Клара. Да пукнеш, кучка такава!

Вероятно и вестниците щяха да пишат! „Пенсиониран чиновник от службата по транспорта избива нападателите си.“ Със снимка. А може би и интервюта по телевизията?

Наложи се да се облекчи. Бирата. Върна предпазителя и сложи пистолета в кобура. Обърна се към стената и разтвори ципа на панталоните си. Виж, това е друго нещо!

— Там ли сте, Дьоринг? — обади се тихо Райхмайдер отгоре.

— Да — отговори той и погледна към покрива. — Какво правите там?

— Оттук е по-лесно. Долу има много боклук. Ще бъда при вас след минута. Стойте там. Фенерчето ми угасна и няма да мога да ви намеря, ако се преместите.

— Видяхте ли ги?

Не получи отговор. Продължи да уринира, загледан в една пукнатина между белите врати. Щеше ли да съумее Райхмайдер да слезе без фенерчето? И беше ли видял Шпрингер и другия, или още не? Побързайте, Райхмайдер!

Отгоре се чу трополене и той погледна нататък. По покрива се търкаляха камъни или нещо подобно. Миг, и покривът се срути с трясък върху него. Умря бързо, изумен, стенещ от болка.

Последния път, когато говори в Хайделберг, като че ли през 1970 година, му предоставиха великолепна старинна катедрала, вътре цялата от потъмнял от времето дъб, с хиляди места, които не стигнаха за тълпящата се публика. Този път залата бе нова — неправилна елипса с пясъчножълт цвят, много модерна и добре проектирана за петстотин души, но последните два реда бяха празни. Естествено, така му беше по-лесно да говори, чувствуваше се като в голяма гостна и можеше да среща погледите на тези умни младежи. И все пак…

Всичко вървеше добре, както и досега. Немската младеж беше винаги най-добрата публика — истински заинтересована, внимателна, загрижена от миналото. Тя го стимулираше и той говореше най-добре пред нея, докато по-безучастната американска и английска аудитория го караше да повтаря механично добре запомнени фрази, освен това, разбира се, предпочиташе да говори на немски, тъй като можеше свободно да използува естествени думи, вместо да се боричка с английските „бях“ и „беше“ (и „изригвам“ и „отскачам“ — събираше ли Сидни изрезките?…)

Лекцията продължаваше.

— В началото исках само отмъщение — каза той на млада жена от втория ред, която настойчиво го гледаше, — отмъщение за смъртта на родителите ми и сестрите ми, отмъщение за годините ми в концентрационните лагери — обърна се към задните редове, — отмъщение за смъртта и тежките години за всички. Защо останах жив, мислех си, ако не за да отмъщавам? — Изчака. — Смятах, че в този момент Виена не се нуждае от нови композитори. — Понесе се обичайното кратко избухване на разведрителен смях. Усмихна се и той и се загледа в кестеняв младеж, седнал далеч вдясно (приличаше малко на Бари Кьолер). — Но лошото на отмъщението е — стараеше се да не мисли за Бари, — първо, че човек всъщност не може да изпита удовлетворение от него — отмести погледа си от напомнящия му за Бари младеж и се обърна към всички, — и второ, дори да изпита удовлетворение, от него няма полза — поклати глава. — Няма полза. И тогава потърсих нещо по-добро от отмъщението, нещо почти толкова непостижимо. — Каза го на младата жена от втория ред. — Да накарам хората да помнят. — Повтори на всички: — Да помнят. Трудно е да се постигне, защото животът тече, вейка година ставаме свидетели на нови ужаси. Войната във Виетнам, тероризмът, Северна Ирландия, всевъзможните убийства (ето сега — деветдесет и четири шейсет и пет годишни мъже?), и с всяка година онзи неописуем ужас се отдалечава от нас и ни се струва все по-малко ужасен. Но философите ни предупреждават: забравим ли миналото, осъдени сме то да се повтори. Затова именно е важно да се залови един Айхман, един Менгеле, за да… — Чу какво каза и загуби мисълта си. — Един Щангел, исках да кажа — промърмори той. — Извинете, май се увлякох, взех да си мечтая на глас.

Позасмяха се, но това не допринесе нищо, за да се възстанови нарушеният баланс на лекцията му.

— Важно е да се заловят един Айхман и един Щангел — рече той. — За да ги изправят пред съда, не обезателно да ги осъдят, не, а за да се явят свидетели, които да напомнят на света, да напомнят най-вече на вас, които още не сте били родени, когато се е случило всичко това, че хора със същата външност като вас и мене при известни обстоятелства могат да извършат най-варварски и безчовечни престъпления. И затова вие, и вие, и вие, и вие трябва да се погрижите да не допуснем отново възникването на подобни обстоятелства.

Край. Наведе глава, заляха го аплодисменти, отдръпна се на крачка от катедрата и само ръката му остана да лежи върху заобления й край. Дишаше тежко. Пристъпи отново напред, хвана катедрата с две ръце и изчака аплодисментите да стихнат.

— Благодаря — каза той. — А сега, ако имате въпроси, ще се постарая да ви отговоря.

Траунщайнер се приведе над волана, хвана го здраво, натисна газта и насочи колата към гърба на мъж с прошарена коса, който вървеше отстрани на пътя. Привлечен от ослепителния блясък на фаровете, мъжът се обърна, вдигна сгънато списание към очите си и отстъпи назад. Калникът на колата го вдигна и го хвърли встрани. Траунщайнер сдържа усмивката си, върна колата на паважа и едва не блъсна бяло-синия знак за кръстопът. Натисна няколко пъти спирачките и със свирещи гуми колата зави наляво в по-широк път с надпис „Есбиерг — 14 км“.

— Главно от дарения — каза Либерман — на загрижени хора от цял свят. Също и от доходите ми от книгите, които пиша, и от ангажименти като този.

Посочи вдигнатата ръка на последния ред. Изправи се пълничка млада жена с розово лице и още щом започна, му стана ясно, че ще повдигне въпроса за Фрида Малоуни.

— Разбирам — рече младата жена, — че е от значение да се изправят пред съда хората, които са заемали високи постове. Но не се ли стремите към отмъщение в случай като този с Фрида Малоуни, която е била в редовата охрана и която насилствено е върната тук, след като толкова години е била американска поданица? Каквото и да е направила през войната, не е ли заличено то от живота и след това? В САЩ тя е била полезна гражданка. Преподавала е и така нататък.

Младата жена седна. Той кимна, замълча за миг и замислено поглади мустаците си, като че ли чуваше въпроса за първи път.

— От въпроса ви разбирам — рече той, — че вие си давате сметка: същата тази жена, която е била учителка в детски градини и училища, основала е приют за бездомни деца, била е добра домакиня, състрадателна към скитащите кучета, е била и в „редовата“ охрана на концентрационен лагер и може би е отговорна за масови убийства, за което ще научим на процеса, когато той най-сетне започне. Питам ви сега, бихте ли научили за тази доста изненадваща вероятност, ако Фрида Алтшул Малоуни не беше открита и екстрадирана? Не съм убеден в това. Смятам, че тази възможност не е толкова незначителна и си струва да я научите. Същото смята и вашето правителство.

Огледа вдигнатите ръце, включително и на приличащия на Бари младеж (не сега, Бари, зает съм) и посочи умен на вид рус млад човек в самия център. („Те са деветдесет и четирима — измъчваше го настоятелно гласът на Бари по телефона — и всички са шейсет и пет годишни административни служители. Не хлъцнахте ли?“).

— Но Фрида Малоуни още не е привлечена под отговорност — говореше русият младеж. — Наистина ли нашето правителство е толкова заинтересовано от преследването на нацистките престъпници? Не е ли спаднал интересът и не е ли това една от причините за невъзможността да откриете отново вашия Информационен център?

Кой го караше да избира умните на вид?

— Първо — отговори той, — Центърът е временно преместен в по-малко помещение, а не е бил закриван. В него работят хора, получават се писма, изпращат се консултанти. Както вече казах, финансират ни частни лица и сме напълно независими от всички правителства. Второ, вярно е, че германските и австрийските прокурори не са вече толкова отзивчиви, колкото бяха преди, но справедливото дело не е изоставено. Уверяват ме най-авторитетно, че Фрида Малоуни ще бъде привлечена под отговорност през януари или февруари и скоро след това ще бъде съдена. Намерени са свидетели, трудна и бавна работа, в която взе участие и Центърът.

Огледа отново вдигнатите ръце, умните млади лица и внезапно разбра какво вижда насреща си. Златна мина! Пред очите му!

Тук, в тази светла зала с форма на мидена черупка, бяха събрани близо петстотин умни млади хора, цветът на младото поколение, а той се мъчеше сам да си обясни мотивите на онези! Стар глупак с вече изчерпан мозък! Боже мили! Да ги попита? Лудост!

Изглежда, беше посочил някого, защото му зададоха въпроса за неонацизма.

— За възраждането на нацизма са необходими два фактора — каза той бързо, — влошаване на социалните условия приблизително до нивото на началото на трийсетте години и появата на водач от типа на Хитлер. Ако тези два фактора са налице, неонацистките групи в света ще представляват реална опасност.

Отскочиха нови ръце, но той вдигна своите срещу тях.

— Момент, моля. Бих искал да прекъсна за малко въпросите ви и вместо това аз да ви задам един.

Ръцете паднаха. Умните млади лица го гледаха с очакване.

Лудост! Но как да не опита да използува такива умствени възможности? Хвана здраво катедрата с ръце, пое дъх, замисли се.

— Бих искал — обърна се той към мидената черупка, пълна с толкова прекрасни бисери — да използувам вашия ум и да реша един проблем. Хипотетичен проблем, представен ми от мой млад приятел. За мен е много важно да го реша, толкова важно, че се изхитрих да потърся помощ, — малко смях. — А кой може да ми помогне по-добре от студентите в този голям университет и техните приятели?

Пусна катедрата, изправи се и ги погледна небрежно като човек, който предлага за разглеждане хипотетичен, а не истински проблем.

— Разказах ви за фашистката организация в Южна Америка — рече той — и за доктор Менгеле. Ето какъв е проблемът на моя приятел. Организацията и доктор Менгеле са решили да убият голям брой мъже в различни страни на Европа и Северна Америка. По-точно, деветдесет и четирима души и всички са шейсет и пет годишни административни служители. Убийствата ще се извършват в течение на две и половина години и имат политически мотив, нацистки мотив. Какъв е той? Защо фашистката организация и доктор Менгеле искат тяхната смърт?

Младата аудитория се спотайваше несигурно. Премина шепот. Прозвуча кашлица, която веднага се повтори. Той нехайно се подпря на катедрата.

— Не се шегувам. Трябва да разреша тази логическа задача. Можете ли да ми помогнете?

Доближиха глави и шепотът се усили. Залата се превърна в кошер. Започнаха да си разменят идеи.

— Деветдесет и четирима мъже — повтори бавно той, за да ги насочи. — Шейсет и пет годишни. Административни служители. В различни страни. Две и половина години.

Вдигна се ръка, после друга. С надежда посочи първата, в началните редове, наляво от центъра.

— Да?

Стана младеж със син пуловер.

— Мъжете заемат отговорни постове — започна той с неочаквано тънък глас. — Смъртта им пряко или косвено ще доведе до влошаване на социалните условия, които споменахте, и ще създаде подходящ климат за възраждането на нацизма.

Поклати глава.

— Не, смятам, че грешите. Биха ли могли убийствата на високопоставени мъже да продължават месеци, да не говорим за две години и половина, без да привлекат внимание и да причинят разследвания? Не, мъжете трябва да бъдат административни служители с нисък ранг. А на шейсет и пет години е много вероятно да са в пенсия и отстраняването им от длъжност не може да бъде цел на убийствата.

— Защо въобще трябва да ги убиват? — прозвуча глас от задните редове вдясно. — Те скоро ще умрат сами.

Кимна.

— Вярно е, скоро ще умрат сами. Защо тогава трябва да ги избиват? Точно това ви питам.

Посочи втората вдигната ръка. Вече се вдигаха и други ръце.

Изправи се висок младеж.

— Те са симпатизанти на нацистите, нямат семейства и са завещали спестяванията си на нацистки групи. Убийствата са за пари. Това е причината, поради която се нуждаят от тях сега, а не след пет или десет години.

— Възможно е — рече той, — но не е много вероятно. Както вече споменах, организацията разполага с огромно състояние, измъкнато тайно от Европа преди края на войната. — Извади от вътрешния си джоб писалка и я щракна. — Все пак не е изключено.

Обърна едно от листчетата с бележките си на катедрата и на гърба му написа: „Пари?“ Вдигна писалката и посочи надясно.

Стана млада жена с очила и дълга кестенява коса.

— Изглежда ми по-вероятно — заяви тя — мъжете да са антинацисти, а не пронацисти, и очевидно между тях има някаква връзка. Не могат ли да бъдат членове на международна антифашистка група, която по някакъв начин застрашава фашистката организация?

— Смятам, че щях да знам за нея — рече той, — а никога не съм чувал за група, чиито членове са до един шейсет и пет годишни.

Младата жена не сядаше.

— Може би това, че сега са на шейсет и пет години, не е толкова важно — каза тя. — Връзката може да е била установена, когато са били по-млади, на трийсет или двайсет години. Може да са участвували в някакви операции през войната и избиването им да е акт на отмъщение.

— Някои са германци — отбеляза той, — други са англичани и американци, има и шведи, които бяха неутрални. Но…

— Патрул на ООН! — извика някой.

— Много са възрастни за това — отговори той и отново погледна дългокосата млада жена, която седна. — Вие подхвърлихте интересна мисъл. Може да не е важна възрастта шейсет и пет години, защото, разбира се, те цял живот са били връстници. А това, че са връстници, разкрива други възможности. Благодаря.

Написа; „Връзка на млади години?“ Някой се провикна:

— От съответната националност ли са, или само живеят в тези страни?

Той вдигна поглед.

— Още една хубава идея. Не знам. Може и да са имали една и съща националност.

Записа: „Къде са родени?“

— Добре, продължавайте.

Младеж, кръстосал крака, на първия ред каза:

— Може би са хора, които ви помагат, вашите главни дарители.

— Ласкаете ме. Не съм толкова важен и освен това нямам деветдесет и четирима дарители. Дори и да взема предвид всички възрастови групи.

Посочи на друго място — приличащият на Бари младеж.

— Кога започва периодът от две и половина години?

— Започна преди два дни.

— Значи ще свърши през пролетта на хиляда деветстотин седемдесет и седма година. Има ли някакво важно политическо събитие, предвидено за тогава? Може би убийствата ще бъдат обявени за израз на силата на организацията или за предупреждение.

— Но защо точно тези хора? Все пак, интересно предположение. Знае ли някой за важно събитие, политическо или не, предвидено за пролетта на хиляда деветстотин седемдесет и седма година?

Огледа се. Мълчание и поклащане на глави.

— Дипломирането ми — провикна се някой. Смях и ръкопляскания.

„Пролетта на 77-а?“ — записа той и с усмивка посочи отново младежа с тънкия глас и синия пуловер.

— Самите мъже не заемат високи постове, но синовете им, които са над четирийсет години, може и да заемат. Мъжете ще бъдат избити, за да се отстранят синовете им от някаква важна работа, докато присъствуват на погребенията.

Насмешливи гласове. Неодобрително дюдюкане и подсвиркване.

— Това звучи малко нереално — каза Либерман, — но има за какво да се помисли. Роднини ли са тези мъже на важни хора, или имат някаква връзка с тях?

Написа: „Роднини? Приятели?“ И посочи друг. Изправи се младежът с умното изражение.

— Хер Либерман — каза той с усмивка, — това наистина ли е хипотетичен проблем?

Не бива да му давам вече думата, рече си той. Аудиторията потъна в мълчание.

— Разбира се, хипотетичен.

— Тогава трябва да поискате от приятеля си повече информация — рече умният младеж. — Дори великите умове на Хайделберг не могат да решат този проблем без поне още един факт за деветдесет и четиримата. С информацията, която ни дадохте сега, можем само сляпо да разсъждаваме.

— Прав сте — каза той, — необходима е повече информация. Но разсъжденията помагат, предлагат възможности. — Огледа се. — Има ли още някой? — Назад в ляво се вдигна ръка. Той я посочи.

Изправи се възрастен мъж, с побелели коси и болнав вид — член на факултета или дядо на някой студент. Подпря се на гърба на стола пред себе си.

— Нито едно от направените предположения не отрази участието на доктор Менгеле в проблема — каза той с твърд, изразяващ недоволство глас. — Защо е замесен в убийствата, ако това са обикновени политически убийства, които организацията може да осъществи и без него? Замесен е очевидно в качеството си на медик и затова предлагам да се погледне на убийствата в медицински аспект. Например могат да бъдат прикрито изпробване на нови средства за убиване и поради това да са избрани именно тези мъже, защото са стари, незначителни и не представляват заплаха за нацизма. Една изследователска програма ще обясни и дългия период от време. Истинските убийства ще започнат през пролетта на хиляда деветстотин седемдесет и седма година. — Той седна.

Либерман постоя загледан в него.

— Благодаря — каза. Обърна се към публиката и продължи. — Искрено се надявам, че този господин е ваш преподавател.

— Да — увериха го няколко гласа. Някой спомена името Гайраш.

Написа: „Защо М???“ И отново погледна към мъжа.

— Не смятам, че ако става дума за изследователска програма, тя ще се ограничи само с административни служители — каза той — и ще се проведе в тази част на света вместо в Южна Америка, но положително сте прав — има специална причина за участието на доктор Менгеле. Може ли някой да се сети за причината? — Огледа се.

Младите хора седяха мълчаливо.

— Медицински аспект на деветдесет и четирите убийства?

Погледна дългокосата млада жена, но тя поклати глава. Поклатиха глави и младежът, който му приличаше на Бари, и онзи със синия пуловер. Поколеба се и погледна умното русо момче, което му се усмихна и също поклати глава.

Погледна листчето на катедрата:

Пари?

Връзка на млади години?

Къде са родени?

Пролетта на 77-а?

Роднини? Приятели?

ЗАЩО М???

Вдигна поглед към публиката.

— Благодаря ви. Не решихте проблема, но направихте — предложения, които могат да помогнат при решаването му. А сега да се върнем към вашите въпроси.

Изникнаха ръце. Посочи.

Среброкосият Хорст Хесен, потънал в пот под яркото слънце, вдигна голям бинокъл към сините си очи и проследи как гол до кръста мъж с бяла шапка за слънце бавно управлява мощна косачка за трева по свежата зелена морава. На тънък пилон се развяваше американското знаме. Къщата до него беше спретната едноетажна кутийка от стъкло и секвоя. В миг на мястото на мъжа с косачката се появи черен облак, под него оранжево кълбо и отдалеч долетя глух тътен от експлозия.

[1] Има се предвид английският крал Едуард VIII (1894–1972), абдикирал в 1936 г. малко след като се качва на трона, за да се избегне скандалът заради връзката му с разведена американка. — Б.пр. ↑

3

Менгеле беше преместил портрета на фюрера и всички снимки и спомени от него на западната стена над дивана, поради което се наложи научните му степени и отличия и семейните снимки да заемат всички свободни места между двата външни прозореца на южната стена, около прозореца към лабораторията и вратата на източната стена. След това накара да облицоват голата северна стена със седем-осем сантиметрова дървена ламперия на височина до кръста и да свалят бледосивите тапети над нея. Боядисаха на два пъти стената с бяла боя — първия път обикновена, а втория — с бляскав оттенък. Ламперията беше оцветена в бледосиво. Когато боята изсъхна напълно, поръча да му пратят художник-плакатист, който веднага долетя от Рио.

Художникът с умение изтегли прави тънки черни линии и написа красиво думите, но още при първото им леко нанасяне с молив започна да греши при преписването и неправилно да поставя непознатите му знаци за произношение, обърквайки се от бразилския правопис. Поради това Менгеле седя на бюрото си четири дни и го наблюдава, инструктира и предупреждава. Художникът му стана противен и още на втория ден взе да се радва, че ще изхвърлят този тъпак от самолета.

Когато работата беше завършена и дългата маса с подредени на купчини списания бе върната на мястото й до стената, Менгеле се облегна на стола от метал и кожа и се полюбува на схемата — точно както си я беше представял. Деветдесет и четири имена, до всяко отбелязана страната и датата с по едно празно квадратче като в списък при избори. Бяха подредени в три колони — средната се наложи да е с едно име по-дълга от двете крайни (малко дразнещо, но вече твърде късно да се поправи). Всички бяха там — от 1. Дьоринг — Федерална Германия — 16/10/74 □ до 94. Ахърн — Канада — 23/4/77 □. Как очакваше попълването на квадратчетата! Щеше да ги попълва, разбира се, сам, ала не беше решил с червено или с черно. Може би най-напред щеше да опита с кръстчета, но ако първите няколко не станат еднакви, щеше да ги запълни. Завъртя се на стола и се усмихна на фюрера. „Не се сърдите, че ви преместих заради това, нали? Разбира се, че не! Как ще се сърдите?“

След това, уви, нямаше какво да прави, освен да чака до 1 ноември, когато щяха да се обадят в щаба.

Намери си работа в лабораторията, където се захвана без особен ентусиазъм да трансплантира хромозоми в ядрото на клетка от жаба.

Прелетя до Асунсион и обратно за един ден — посети бръснаря си и една проститутка, купи си електронен часовник и с Франц Шиф хапнаха хубав бифтек в „Ла Каландрия“.

Най-после дългоочакваният ден дойде — хубав и толкова ослепително светъл, че трябваше да спусне завесите в кабинета си. Радиостанцията беше включена и нагласена на честотата на щаба, слушалките лежаха готови до бележник и писалка. В ъгъла на покритото със стъкло бюро беше постлана малка ленена кърпа. На нея, подредени като хирургически инструменти, лежаха малка неразпечатана кутия с червен емайл, отвертка, нова тънка четчица за боя, с къса четина, непокрита купичка и кутия терпентин с капак. Левият край на масата беше изтеглен от стената и пред първата колона с имена и страни чакаше стълба. Беше решил да опита първо с кръстчета.

Малко преди пладне, когато вече го обзе нетърпение, дочу през завесите усилващото се бръмчене на самолет. Самолетът на щаба. Значи, много добри или много лоши новини. Прекоси с бърза крачка кабинета, мина през вестибюла и излезе вън на терасата, където децата на прислугата разчупваха някакъв плосък кейк. Прескочи ги, заобиколи къщата, мина отзад и слезе по няколко стъпала. Самолетът тъкмо се приземяваше зад върховете на дърветата. Засенчи очи с ръка и забърза през двора — градинарят, който явно се мотаеше, се хвана бързо за мотиката, — заобиколи дома на прислугата, бараките и навеса над генератора. Навлезе, подтичвайки, в зеления тунел — алеята, врязана в гъстия листак на джунглата. Чуваше как се приземява самолетът. Забави ход, напъха гърба на ризата си в панталона, извади носна кърпа и изтри челото и бузите си. Защо пристигаше самолетът, защо не съобщиха по радиото? Сигурен беше, че се е случило нещо лошо. Либерман? Нима тази гадина бе успяла да сложи край на всичко? В такъв случай щеше да отиде лично във Виена, да го намери и да го убие. За какво ли друго му оставаше да живее?

Излезе на затревената писта точно когато малкият двумоторен самолет, боядисан в червено и бяло, бавно се насочи към неговата собствена сребристочерна машина. Там се въртяха двама от охраната и пилотът, който му махна с ръка. Той кимна. От другата страна на пистата втори човек от охраната беше застанал до мрежестата ограда и провираше нещо през нея за примамка на някакво животно. Това беше забранено, но той не му се скара. Наблюдаваше вратата на спрелия самолет с все по-бавно въртящи се витла. Каза си молитвата наум.

Вратата се отвори и един от охраната се затича да помогне на висок мъж със светлосин костюм да слезе по стъпалата — полковник Зайберт! Значи лоши новини!

Тръгна бавно напред.

Полковникът го видя, весело му помаха и се запъти към него. Носеше червена пазарска чанта.

— Новини ли? — попита Менгеле и ускори крачка.

Полковникът му кимна с усмивка.

— Да, добри новини!

Слава богу! Забърза.

— Бях се разтревожил!

Ръкуваха се. Полковникът, стегнат мъж, с лице, което излъчваше твърдост, и руса, тук-там побеляла коса, се усмихна.

— Всички „бизнесмени“ се обадиха. Октомврийските „клиенти“ са уредени: четирима на точните дати, двама с по един ден по-рано и един с ден закъснение.

Менгеле се хвана за гърдите и пое дъх.

— Слава богу! Разтревожих се, като видях самолета.

— Реших да се поразходя — рече полковникът. — Такъв прекрасен ден.

Тръгнаха заедно по пътеката.

— И седемте ли?

— И седемте. Без проблеми. — Полковникът му подаде пазарската чанта. — Това е за вас. Тайнствен пакет от Острайхер.

— Много мило — възкликна Менгеле и я взе. — Благодаря. Вътре няма нищо тайно. Помолих го да ми намери малко коприна, една от прислужниците ще ми ушие ризи. Ще останете ли за обед?

— Не мога — отвърна полковникът. — В три часа се събираме на „репетиция“ за сватбата на внучката ми. Знаете ли, тя се жени за внука на Ернст Рьоблинг. Самата сватба е утре. Но ще изпия едно кафе и ще си поговорим.

— Тъкмо да ви покажа схемата си.

— Каква схема?

— Ще видите.

Полковникът я видя и изпадна във възторг.

— Красота! Истинско произведение на изкуството! Не сте го правили сам, нали?

Менгеле остави чантата до бюрото и се усмихна щастливо.

— Моля ви, не, разбира се. Че аз не съм сигурен дали ще мога да направя кръстчетата! Изпратиха ми човек от Рио.

Полковникът се обърна и го изгледа учудено.

— Не се тревожете — изрече Менгеле и направи успокоителен жест с ръка. — На връщане стана злополука.

— Надявам се, тежка злополука — отбеляза полковникът.

— Много тежка.

Сервираха кафето. Полковникът разгледа снимките на фюрера, сетне седнаха на дивана и отпиха от горещата тъмна течност в малки бели чашки със златен орнамент.

— Всички са се настанили в апартаменти — обясни полковникът, — само Хесен си е купил фургон. Казах му да се обажда всяка седмица, за всеки случай. Ще го използува, докато настъпи лошото време.

Менгеле рече:

— Трябват ми точните дати, на които са убити хората — за картотеката.

— Разбира се. — Полковникът остави чашката и чинийката на малката масичка пред тях. — Всички данни са записани. — Посегна към вътрешния джоб на сакото си.

Менгеле пое от полковника прегънатия тънък лист, разгъна го, отдалечи го и прочете текста. Поклати глава и се усмихна.

— Четирима от седемте на точните дати! Чудесно!

— Това е то, хора на място — отбеляза полковникът. — Швимер и Мунд вече са подготвили следващите операции. С Фарнбах имахме някои затруднения. Обича да пита.

— Знам — рече Менгеле. — Затрудни и мен, когато ги инструктирах.

— Смятам, че оттук нататък няма да ни създава главоболия — заяви полковникът. — Здравата го насолих.

— Чудесно.

Менгеле сгъна приятно шумолящата хартия и я постави в ъгъла на масичката, успоредно на ръбовете. Погледна схемата и си представи седемте червени кръстчета, които щеше да направи, щом си отиде полковникът. Взе чашката с надеждата, че ще го подсети да побърза.

— Вчера сутринта ми се обади полковник Рудел — рече гостенинът. — В момента е на Коста Брава[1].

— Така ли? — Менгеле веднага разбра, че причината за посещението на полковника не е желанието му да се поразходи. Какво ли го е накарало да дойде? — Как е той? — запита и отпи от кафето.

— Добре е — отвърна полковникът. — Малко е загрижен. Получил писмо от Гюнтер Венцлер. Предупреждава го, че Либерман може би е надушил нашата операция. Преди две седмици Либерман говорил в Хайделберг и задал на публиката доста необичаен „хипотетичен“ въпрос. Приятел на Венцлер, чиято дъщеря била там, му казал да съобщи за всеки случай.

— Какво точно попитал Либерман?

Полковникът се загледа за миг в Менгеле.

— Попитал защо ние, вие и ние, искаме да убием деветдесет и четирима шейсет и пет годишни административни служители. „Хипотетичен“ въпрос.

Менгеле сви рамене.

— Очевидно не знае. Сигурен съм, че никой не е дал правилен отговор.

— И Рудел е сигурен — отсече полковникът. — Все пак, иска да знае защо Либерман е задал точно този въпрос. Впрочем вие не изглеждате изненадан.

Менгеле отпи от кафето.

— Американецът не слушаше касетата, когато го намерихме — каза той небрежно. — Говореше с Либерман. — Остави чинийката и се усмихна на полковника. — Както положително сами сте разбрали вчера следобед от телефонната служба.

Полковникът въздъхна и се наведе към Менгеле.

— Защо не ни съобщихте?

— Честно казано — заяви Менгеле, — опасявах се, че ще поискате да отложим операцията, ако Либерман започне разследване.

— Прав сте, точно това щях да направя — отвърна полковникът. — Три-четири месеца щяха ли да бъдат фатални?

— Биха могли изцяло да променят резултатите. Повярвайте ми, полковник, това е истината. Който и психолог да попитате, ще ви го каже.

— Тогава щяхме да прескочим тези мъже и да продължим с другите по графика!

— И да намалим резултата с двайсет процента? През първите четири месеца имаме осемнайсет души.

— А не смятате ли, че по този начин ще намалите още повече резултата? — запита полковникът. — Нима Либерман говори само пред студенти? Хората, нашите хора, могат да бъдат арестувани утре! И резултатът ще се намали с деветдесет и пет процента!

— Моля ви, полковник — каза Менгеле миролюбиво.

— Ако въобще допуснем, че ще има резултат. Знаете ли, че засега имаме само вашите уверения за това?

Менгеле поседя мълчаливо и пое дълбоко въздух. Полковникът взе чашата, погледна я свирепо и я остави.

Менгеле издиша.

— Ще имаме резултата, който обещах — рече той. — Полковник, успокойте се и помислете. Щеше ли Либерман да си прави труда да пита студенти, ако някой друг обръщаше внимание на въпросите му? Нашите хора са там, където трябва, нали? И си вършат работата. Естествено, Либерман е говорил и с други, може би с всички прокурори и полицаи в Европа! Но те очевидно не са му обърнали внимание. Какво друго биха направили? Стар нацифоб, който ги преследва с някаква история, която сигурно звучи безумно, щом не може да им каже причината. Ето на това разчитах, когато взех решението.

— Нямали сте право да вземате такова решение — заяви полковникът. — Поставили сте живота на шестима от нашите хора в по-голяма опасност, отколкото сме се договорили.

— И с това запазих вашите доста солидни капиталовложения, да не говорим за съдбата на расата. — Менгеле стана, отиде до бюрото, взе цигара от медна чаша. — И въобще вече е късно да говорим по този въпрос — каза той.

Полковникът отпи кафе, загледан в гърба на Менгеле. Отдели чашката от устните си и рече:

— Рудел иска още днес да върна хората.

Менгеле се обърна и извади от устата си запалената цигара.

— Как така? Не мога да повярвам!

Полковникът кимна.

— Той приема много сериозно отговорностите си като офицер.

— Но има и отговорности като ариец!

— Така е, но той никога не е бил убеден като нас, че замисълът ще успее. Знаете това, Йозеф. Господи, колко трябваше да го убеждаваме!

Менгеле стоеше мълчаливо, във враждебно очакване.

— Казах му горе-долу това, което и вие казахте сега — рече полковникът. — Ако хората ни се обадят и всичко е наред, значи Либерман не е успял да направи нищо и можем да продължим. Накрая се съгласи. Но отсега нататък Либерман ще бъде под наблюдение. Мунд ще се погрижи за това и ако забележи, че се готви нещо, ще трябва да вземем решение: или да го убием, което още повече може да обърка нещата, или да върнем хората.

— Направим ли това, всичко отива на вятъра. Всичко, което съм постигнал досега. А парите, които изхарчихте за персонал, оборудване и настаняване? Как въобще можете да си помислите за такъв провал? Ако заловят тези, бих изпратил други шест души. И още шест! И още шест!

— Съгласен съм, Йозеф, съгласен съм — успокои го полковникът. — Бих искал да имате право на глас при вземането на решение, ако действително се наложи. И то решаващ глас. Но ако Рудел научи, че сте пуснали хората да заминат, макар да сте знаели, че Либерман е предупреден, ще ви отстрани напълно от операцията. Няма да получавате дори месечните отчети. Тъй че предпочитам да не му казвам. Но преди всичко трябва да получа уверение от вас, че няма да вземате повече самостоятелни решения.

— За какво? Вече няма какво да се решава, освен хората да останат и да работят.

Полковникът се засмя.

— Не бих се учудил, ако скочите в самолета и тръгнете сам подир Либерман.

— Не ставайте смешен — рече Менгеле и смукна от цигарата. — Знаете, че не смея да стъпя в Европа.

Обърна се към бюрото и изтръска пепелта в пепелника.

— Ще получа ли вашето уверение — запита полковникът, — че няма да предприемате нищо, свързано с операцията, без да го съгласувате с Организацията?

— Разбира се — каза Менгеле. — Бъдете напълно спокоен.

— Тогава ще кажа на Рудел, че за нас е тайна как е разбрал Либерман.

Менгеле поклати скептично глава.

— Не мога да повярвам — рече той, — че старият глупак, имам предвид Рудел, а не Либерман, е способен да захвърли толкова пари и заедно с тях съдбата на арийците от загриженост за безопасността на шестима обикновени мъже.

— Парите са малка част от онова, с което разполагаме — отвърна полковникът. — Ние преувеличихме значението им, за да харчите внимателно. Що се отнася до съдбата на арийците, както вече ви казах, той никога не е вярвал в успеха на проекта. Струва ми се, че за него това е все едно да вярва в магьосничество, в свръхестествени сили. Той едва ли разбира нещо от наука.

— Ще бъде лудост, ако го оставите да каже последната дума.

— Ще мислим за това, когато дойде моментът — отговори полковникът, — ако изобщо стигнем дотам. Да се надяваме, че Либерман ще спре да дрънка дори пред студентите, а вие ще направите деветдесет и четири кръстчета на тази красива схема. — Той се изправи. — Изпратете ме до самолета. — Протегна вдървен като на робот крак и бавно закуцука, като си припяваше сватбения марш; „Там-там, тара-та-тата… (стъпка)… там-тата, рам-тата…“ (стъпка). — Каква глупост! Аз съм за по-скромните сватби, а вие? Но опитайте се да го кажете на някоя жена.

Менгеле го изпрати до самолета, помаха му, докато излиташе, и се върна в къщата. Обедът го чакаше в трапезарията и той го изяде, изми си ръцете на умивалника в лабораторията и влезе в кабинета си. Разклати добре кутията с емайла и я отвори с помощта на отвертка. Сложи си очилата и се покачи на стълбата с кутията и новата тънка четчица в ръка. Потопи я, отцеди я в ръба на кутията, пое си дъх, за да се успокои, и я поднесе към квадратчето след Дьоринг — Федерална Германия. — 16/10/74. Кръстчето стана хубаво — яркочервено на бял фон, с прави краища. Освежаваше схемата. Пооправи го на едно местенце и нарисува подобни кръстчета в квадратчетата на Хорве — Дания — 18/10/74 и Гътри — САЩ — 19/10/74. Слезе от стълбата, отстъпи назад и загледа трите кръстчета над рамките на очилата си. Да, добре беше.

Качи се пак и нарисува кръстчета в квадратчетата на Рунщен — Швеция — 22/10/74, Раузенберг — Федерална Германия — 22/10/74, Лиман — Англия — 24/10/74 и Ост — Холандия — 27/10/74. Слезе и отново погледна. Много добре. Седем червени кръстчета. Но някак не му доставяха истинско удоволствие. По дяволите Рудел! По дяволите Зайберт! По дяволите Либерман! По дяволите всички!

Когато се върна, завари истинско свърталище на демони. Собственикът на къщата Гланцер сипеше обвинения върху дребничката Естер, а Макс и срамежлива млада жена, която Либерман не бе виждал преди, бутаха бюрото на Лили към ъгъла до вратата на спалнята. Тенджерите и легените, които събираха водата, процеждаща се през тъмните мокри петна по тавана, озвучаваха сцената с музикално капчукане. В кухнята нещо се счупи.

— Ох, стига! — Беше гласът на Лили. Иззвъня телефонът.

— Аха! — извика Гланцер, обърна се и посочи с пръст. — Ето че пристига и великият общественик, който пет пари не дава за собствеността на средния гражданин. Не оставяйте куфара, подът няма да издържи.

— Добре дошъл — каза Макс и продължи да влачи бюрото.

Либерман остави куфара и чантата. Беше неделя сутрин и си представяше, че ще завари апартамента пуст и тих.

— Какво е станало?

— Какво е станало! — Гланцер се извърна към него, притиснат между две бюра. Подобното му на луковица лице беше огненочервено. — Ще ви кажа какво е станало! Горе имаше наводнение, ето какво е станало! Претоварвате пода и тръбите се напрягат. Пукат се! Мислите ли, че могат да понесат това претоварване?

— Значи на горния етаж се е пукнала тръба и за това, видите ли, съм виновен аз?

— Крушката си има опашка! — изкрещя Гланцер. — Конструкцията се напряга и това не остава безнаказано! Къщата ще се срути от претоварване!

— Йохан, за теб. — Естер му подаде телефона, закрила с ръка слушалката. — Някой си фон Палмен от Манхайм, Обажда се и миналата седмица.

Кичур посивяла коса се беше измъкнал изпод червено-кафявата й перука.

— Запиши телефона. Ще му се обадя.

— Счупих розовата купа — обяви Лили, застанала съкрушена на кухненската врата. — Любимата купа на Хана.

— Вън! — изкрещя Гланцер към Либерман и го задуши с лошия си дъх. — Всички бюра вън! Това е жилищен блок, а не ведомствена сграда! И картотеките вън!

— Вие напуснете! — изкрещя на свой ред Либерман, Беше открил, че това е най-добрият начин да се справи с Гланцер. — Идете да поправите изгнилите си водопроводи! Това са мои мебели, бюра и картотеки! Да не би в правилника за наемателите да пише, че мога да имам само маси и столове?

— В съда ще видите какво пише в правилника!

— Вие ще видите колко ще платите за щетите от наводнението! Вън! — Либерман посочи с пръст вратата.

Гланцер примижа. Погледна пода до себе си, сякаш се вслушваше в нещо, вдигна разтревожен поглед към Либерман и кимна.

— Отивам си — каза кротко той, — преди всичко да се срути.

Понесе на пръсти тежкото си тяло към вратата и внимателно я затвори.

Либерман тропна на пода.

— Тропам по пода, Гланцер!

— Дано пропаднеш! — дочу се вече отдалеч гласът на собственика.

— Недей — каза Макс и докосна ръката на Либерман, — ами ако е прав?

Либерман се обърна. Огледа се, вдигна очи към тавана, затюхка се тъжно; „Ай, ай, ай!“ И прехапа долната си устна.

Естер се протягаше да избърше горната част на една картотека.

— Открихме го навреме, не е толкова страшно. Слава богу, че приготвих нещичко тази сутрин. Донесох кейк с орехи. Като видях какво става, извиках Макс и Лили. Тече само тук и в кухнята, в другите стаи няма нищо.

Макс представи срамежливата млада жена, която имаше големи и хубави сиви очи. Аликс, племенница на Макс и Лили от Брайтън. Дошла от Англия да прекара почивката си при тях. Либерман се ръкува с нея, благодари й за помощта, съблече си палтото и се залови за работа.

Избърсаха бюрата и мебелите, смениха пълните тенджери и легени с празни, попиха с дръжки на метли, увити в кърпи, мокрите петна по тавана.

Разположиха се на бюрото и на сухия край на дивана и пиха кафе с кейк. Водата намаля, вече капеше по-нарядко, само от пет-шест места. Либерман им разказа за пътуването си, за старите приятели, които беше посетил, за промените, които бе забелязал. Аликс, която явно се бореше с немския, отговори на въпросите на Естер за работата си като дизайнер на тъкани.

— Имаме сериозни парични постъпления в касата — докладва Макс, като кимаше важно с прошарената си глава.

— Винаги е така след празниците — отбеляза Лили.

— Но тази година са повече от миналата, мила — заяви Макс и се обърна към Либерман. — Хората знаят за банката.

Либерман кимна и погледна Естер.

— Има ли нещо за мен от „Ройтер“? Доклади? Изрезки?

— Има плик от „Ройтер“ — отговори Естер. — Голям плик. Но пише „лично“.

— Доклади? — запита Макс.

— Говорих със Сидни Бийнън, преди да замина. За истерията на младия Кьолер. За него няма нищо, така ли?

Поклатиха глави. Естер се изправи с чаша и чинийка в ръка.

— Не може да е вярно, звучи твърде налудничаво — рече тя. Отиде до бюрото на Макс, а Лили стана и събра чиниите.

— Остави на мен — обади се Естер. — Аз ще измия. Вие разведете Аликс из града.

Либерман благодари на Макс, Лили и Аликс, докато обличаха палтата си. Целуна Лили, ръкува се с Аликс и й пожела приятна ваканция, потупа Макс по гърба. Затвори вратата след тях, взе куфара и го внесе в спалнята. Отиде в банята, глътна хапчетата си, закачи другия костюм в гардероба и смени сакото с пуловер, а обувките с чехли. Върна се в хола и с очила в ръка, взе чантата, заобиколи бюрата и се отправи към трапезарията.

— Ще се навъртам и ще следя водата — обади се Естер от кухнята. — Да те свържа ли с човека от Манхайм?

— По-късно — отвърна Либерман и влезе в трапезарията, която бе превърнал в работна стая.

Бюрото беше отрупано със списания и купища отворени писма. Остави чантата, светна лампата и си сложи очилата. Отстрани купчината писма от няколко големи плика. Намери сивия плик на „Ройтер“ — издут, надписан на ръка. Толкова много? Седна, махна всичко пред себе си, избута настрани струпаната поща. Снимката на Хана се преобърна, списанията се стовариха на пода. Развърза канапа и скъса горния край на плика. Обърна го над зеленото сукно, разтърси го и изсипа куп изрезки от вестници и отрязъци от телекси. Двайсет, трийсет, дори повече, някои фотокопия, повечето набързо изрязани късчета новини на различни езици. „Възрастен мъж, блъснат от автомобил“, „Свещеник, заклан от крадци“, „Шейсет и шест годишен мъж, намерен убит“. На някои изрезки бяха залепени сини и жълти етикети с датите и названията на вестниците. Общо около четиридесет. Погледна в плика и видя още две малки изрезки и лист бяла хартия, в който са били увити. На листа бе написано с малки четливи букви: „Дръж ме в течение. С. Б. 30 октомври“.

Остави го встрани до плика, разпръсна с две ръце по бюрото изрезките и откъснатите страници и ги разгърна — всичко да му е пред очите. Получи се нещо като мозайка от разнородни късчета, изписани на френски, немски, английски, а също и на шведски, холандски и други езици, някои неразбираеми, с изключение на отделни думи: „död“ и „tot“ положително означаваха „мъртъв“.

— Естер — извика той.

— Да?

— Дай ми речниците. Трябва да преведа нещо от шведски и холандски. Също и от датски и норвежки.

Взе немска изрезка: експлозия в химическия завод в Солинген убива нощния пазач Аугуст Мор, шейсет и пет годишен. Не. Остави я настрана. Взе я пак. Не би ли могъл дребен административен служител да работи допълнително през нощта? Не е много вероятно за шейсет и пет годишен мъж, но все пак е възможно. Експлозията станала в един часа през нощта в деня, преди да излезе съобщението във вестника, значи на 20 октомври.

Полилеят светна, Естер прекоси стаята.

— Трябва да са тук — каза тя. Продължи към масата до стената и прочете надписите на кашоните върху нея. — Сигурна съм, че нямаме датски. Макс използува норвежкия.

Либерман извади от чекмеджето тефтер.

— Дай ми и френския.

— Първо да го открия.

Той посегна за писалката. Хвърли отново поглед на изрезката, взе големия жълт тефтер и след като драсна няколко пъти и писалката му прописа, отбеляза: „20. Аугуст Мор. Солинген“. И постави въпросителен знак.

— Ето тук са речниците — обяви Естер и отвори един кашон. — Норвежки, шведски и френски ли каза?

— И холандски, моля те.

Постави изрезката отляво, където щеше да отдели вероятните, потърси английската за свещеника, намери я, хвърли и още един поглед, цъкна с език и я остави отдясно.

Естер пристъпи към него, като едва крепеше четири дебели тома, подвързани в синьо.

— Всичко беше толкова подредено — оплака се тя, докато ги оставяше.

— Ще преподредя. Благодаря.

Тя напъха косата си под перуката.

— Трябваше да задържиш Макс, щом ти се налага да превеждаш.

— Не се сетих.

— Да опитам да го намеря.

Той поклати глава и взе друга изрезка на английски: „Едно спречкване завърши фатално с употреба на оръжие.“

Естер погледна тревожно разпръснатите изрезки.

— Толкова много убити?

— Не всички — отвърна той и сложи изрезката отдясно. — Някои са злополуки.

— Как ще разбереш кои са убити от нацистите?

— Няма да разбера — каза той. — Ще трябва да отида лично и да проверя.

Взе изрезка на немски.

— Да провериш?

— И да открия дали има причина.

— Всичко това само защото някакво си момче се обажда и после изчезва? — рече му тя с упрек.

— Естер, мила, довиждане.

Тя се отдалечи от бюрото.

— На твое място щях да пиша статии и да изкарам малко пари.

— Напиши ги, аз ще ги подпиша.

— Искаш ли нещо за ядене?

Той поклати глава.

Някои от изрезките се отнасяха за едни и същи случаи, няколко от мъжете не бяха на подходяща възраст. Имаше много търговци, фермери, пенсионирани работници от промишлеността, скитници. Много от тях бяха убити от съседи, роднини, банди млади хулигани. Прегледа с лупата си двуезичните речници: „makelaar in onroerende goerderen“ беше „търговец на недвижими имоти“, „tulltjänsteman“ — „митничар“. Оставяше онези, които не го интересуваха, отдясно, „възможните“ — отляво. Намери голяма част от датските думи в норвежко-немския речник. Късно следобед сложи последната изрезка отдясно.

Имаше единайсет „възможни“.

Откъсна от тефтера листа със списъка им и започна на нова страница, като ги подреждаше по датите на смъртта.

На 16 октомври бяха умрели трима: Илер Шамбон в Бордо, Емил Дьоринг в Гладбек — град близо до Есен, и Ларш Першон във Фагерща, Швеция.

Звънна телефонът, остави Естер да се обади.

Двама на осемнайсети: Малкъм Гътри от Тъксън…

— Йохан? Пак от Манхайм.

Вдигна телефона.

— Тук е Либерман.

— Здравейте, хер Либерман — обади се мъжки глас. — Как мина пътуването? Открихте ли причината за деветдесет и четирите убийства?

Остана неподвижен, загледан в писалката в ръката си. Беше чувал гласа, но не можеше да се сети къде и кога.

— Кой се обажда, моля? — запита.

— Казвам се Клаус фон Палмен. Бях на лекцията ви в Хайделберг. Може би ме помните. Запитах ви дали проблемът е наистина хипотетичен.

Разбира се. Русият младеж с умен вид.

— Да, помня ви.

— Постигнаха ли другите ви слушатели по-добри резултати от нас?

— Не съм задавал повече въпроса.

— Но той не е „хипотетичен“, нали?

Искаше да каже, че е, или да затвори телефона, но надделя желанието да поговори открито с някой, който иска да му повярва, дори с този самоуверен млад немец.

— Не знам — призна той. — Човекът, който ми каза за него… изчезна. Може да е бил прав, може да е сгрешил.

— И аз така си помислих. Ще представлява ли интерес за вас, че на двайсет и четвърти октомври в Пфорцхайм един мъж паднал от моста и се удавил? Бил е на шейсет и пет години, на служба в пощата и се канел да се пенсионира.

— Адолф Мюлер — каза Либерман, загледан в списъка на „възможните“. — Освен това знам и за десет други случая: в Солинген, Гладбек, Бирмингам, Таксън, Бордо, Фагерща…

— Охоо!

Либерман се усмихна на писалката.

— Имам източник в „Ройтер“.

— Това е чудесно! А предприели ли сте нещо, за да откриете дали е статистически нормално единайсет административни служители на шейсет и пет годишна възраст да умрат насилствено в период от три седмици?

— Има и други — отбеляза Либерман, — които са били убити от роднини. И трети, които сигурно са пропуснати от „Ройтер“. А от всички тях, мисля, че не повече от шест могат да бъдат… онези, за които се страхувам. Нима шест души повече от нормалното могат да докажат нещо? А и кой води такава статистика? Насилствена смърт на два континента, класифицирана по възраст и занятие? Бог знае какво е „статистически нормално“. Или да се обърна към най-малко десетина застрахователни компании, чиито интереси са засегнати от тази работа? Не бих си губил времето да им пиша.

— Говорили ли сте с властите?

— Вие сам изтъкнахте, че в наше време вече няма такъв интерес към издирването на нацисти. Говорих, но не ме изслушаха. И можете ли да ги упрекнете, когато единственото, което можах да им кажа, беше: „Може би ще убиват хора, но не знам защо.“

— Тогава трябва да разберем защо, а начинът е, като проверим някои от тези случаи. Нека проучим обстоятелствата, при които е настъпила смъртта, и което е по-важно — характерите и живота на тези хора.

— Благодаря — отвърна Либерман, — но аз и сам стигнах до това заключение.

Докато бях „аз“, а не „ние“, додаде наум.

— Пфорцхайм е на по-малко от час с кола оттук, хер Либерман. А аз съм студент по право, трети по успех в курса и мога да задавам въпроси по същество.

— За въпросите по същество вече знам, но това не е ваша работа, млади човече.

— А можете ли да ми обясните защо? Нима вие сте си осигурили изключителни права върху борбата с нацизма? В моята страна?

— Хер фон Палмен…

— Вие изложихте проблема пред всички. Трябваше да ни информирате, че е ваша собственост.

— Изслушайте ме — Либерман поклати глава. — Хер фон Палмен, човекът, който изложи проблема пред мене, беше младеж като вас. По-учтив и почтителен, но инак си приличате. Почти съм сигурен, че е убит. Тъй че не е ваша работа да се заплитате в тези неща, това е работа за професионалисти, не за аматьори. А може и такава каша да забъркате, че когато отида в Пфорцхайм, да ми бъде много по-трудно.

— Няма да забъркам никаква каша и ще се постарая да не ме убиват. Искате ли да ви се обадя и да ви кажа какво съм научил, или да пазя информацията за себе си?

Либерман гледаше яростно пред себе си и се мъчеше да измисли начин да го спре, но, естествено, не можа.

— Знаете ли поне каква информация да търсите? — попита той.

— Знам, разбира се. На кого е оставил парите си Мюлер, кои са роднините му, каква е била политическата или военната му дейност…

— Къде е роден…

— Знам. Всички въпроси, зададени онази вечер.

— И дали би могъл да има някакви контакти… с Менгеле по време на войната или веднага след това. Къде е служил? Бил ли е някога в Гюнцбург?

— Гюнцбург?

— Там е живял Менгеле. И се постарайте да не действувате като прокурор. Мухите се лепят на мед, по-трудно е да ги примамиш с оцет.

— Когато поискам, мога да бъда и очарователен, хер Либерман.

— Очаквам с интерес да го забележа. Моля ви, дайте ми адреса си, ще ви изпратя снимки на трима от хората, за които се предполага, че вършат убийствата. Снимките са стари, отпреди трийсет години и поне един от тях си е направил пластична операция, но могат да се окажат полезни в случай, че някой е забелязал наоколо непознати. Ще ви изпратя и писмо, че работите за мен. Или предпочитате вие да ми изпратите, че работя за вас?

— Хер Либерман, аз искрено се възхищавам от вас и много ви уважавам. Повярвайте ми, горд съм, че ще мога да ви помогна.

— Добре, добре.

— Видяхте ли? Не съм ли очарователен?

Либерман записа адреса и телефона на фон Палмен, даде му още някои указания и затвори телефона. „Ние“! Може би момчето щеше да успее, беше доста умно.

Довърши втория списък, разглежда го няколко минути, отвори най-долното ляво чекмедже на бюрото и извади албум със снимки, взети от досиетата. Извади по една на Хесен, Клайст и Траунщайнер — млади мъже в есесовски униформи. Усмихнати или сериозни. На зърнестите, силно увеличени любителски снимки физиономиите на хората трудно се различаваха, но все пак добре, че имаше и това.

— Естер! — извика той и ги остави на бюрото.

Хесен му се усмихваше — тъмнокос, приличен на вълк, прегърнал нежно сияещите си родители. Либерман обърна снимката и под дребно напечатаните данни, залепени на гърба й, написа: „Сега с посребрена коса. Правил си е пластична операция.“

— Естер!

Взе снимките, стана от стола и отиде до вратата. Естер беше заспала на бюрото с глава върху скръстените си ръце. До лакътя й имаше тенджера с вода. Приближи на пръсти, остави снимките в ъгъла на бюрото и все тъй на пръсти продължи през хола към спалнята.

— Къде отиваш? — подвикна Естер.

— В банята — отвърна той, изненадан, че е будна.

— Питам къде заминаваш. Къде ще търсиш?

— А, това ли? В едно градче близо до Есен. Гладбек. И в Солинген. Имаш ли нещо против?

Фарнбах спря пред хотела. Загледа с възхищение лъчистия синьовиолетов здрач, който по думите на администратора щеше да продължи часове, сложи си ръкавиците, вдигна кожената яка и нахлупи шапката, за да му топли ушите и тила. В Стурлиен не беше толкова студено, колкото се опасяваше, но все пак си беше студено. Слава богу, че това бе най-северната точка, която трябваше да посети. Бразилия го беше изнежила.

— Господине? — потупаха го по рамото.

Обърна се и видя човек с черна шапка, по-висок от него, който му показа личната си карта.

— Полицейски инспектор Льофквист. Мога ли да поговоря с вас?

Фарнбах взе картата в калъфка от пластмаса и кожа. Престори се, че четенето в здрача го затруднява повече, отколкото беше в действителност, за да спечели поне минута за мислене. Върна я на инспектор Ларш Ленарт Льофквист, измайстори една приятна усмивка (поне така се надяваше), за да прикрие смущението и тревогата си, и рече:

— Разбира се, инспекторе. Тук съм от обед и се надявам, че все още не съм успял да наруша някой закон.

Льофквист отвърна на усмивката му.

— Убеден съм, че не сте — каза и сложи картата във вътрешния джоб на черното си кожено палто. — Ако желаете, можем да поговорим, докато се разхождате.

— Добре — отвърна Фарнбах, — тръгнал съм да видя водопада. Това май е единственото интересно нещо тук.

— Да, по това време на годината. — Прекосиха павирания двор на хотела. — През юни и юли е малко по-оживено. Цяла нощ грее слънце и идват по-малко туристи. В края на август към седем-осем часа дори центърът на града опустява, а насам е като в гробище. Немец сте, нали?

— Да — отвърна Фарнбах. — Казвам се Буш. Вилхелм Буш. Търговец съм. Не се е случило нищо, нали, инспекторе?

— Не, нищо. — Минаха през сводеста градинска порта. — Можете да бъдете спокоен. Не се обърнах към вас като длъжностно лице.

Завиха надясно и тръгнаха един до друг по банкета на каменист път. Фарнбах се усмихна.

— Дори съвсем невинен човек ще се почувствува гузен, когато полицейски инспектор го потупа по рамото.

— Предполагам — каза Льофквист. — Съжалявам, ако съм ви разтревожил. Просто обичам да се вглеждам в чужденците. Особено в немците. Смятам ги за… интелигентни събеседници. Какво продавате, хер Буш?

— Минни съоръжения.

— А, това е много интересно.

— Аз съм представител в Швеция на „Оренщайн и Копел“ от Любек.

— Не съм ги чувал.

— Доста влиятелна фирма са в тази област — отбеляза Фарнбах. — Работя при тях от четиринайсет години.

Погледна наляво към полицая. Вирнатият нос и заострената брадичка му напомниха за капитана, при който служеше в СС и който винаги започваше разпитите си с тъпи любезности от рода на „няма защо да се тревожите, приемете, че не се обръщам към вас като длъжностно лице“. След това идваха обвиненията, въпросите, изтезанията.

— Значи сте от Любек? — запита Льофквист.

— Не, роден съм в Дортмунд, а сега живея в Райнфелд, близо до Любек. Когато не съм в Швеция. Имам апартамент в Стокхолм.

„Какво ли знае, кучият му син, чудеше се Фарнбах, и как, по дяволите, го е научил? Нима цялата операция е разкрита? Това негов личен провал ли беше или Хесен, Клайст и другите се намираха в същото положение?“

— Насам — каза Льофквист и посочи надясно към пътека в гората. — Оттук се стига до едно място, откъдето гледката е по-красива.

Поеха нагоре по тясната пътека, потънала, кажи-речи, в пълен мрак. Фарнбах разкопча горното копче на палтото си, за да може по-бързо да извади пистолета, в случай, че се стигне до най-лошото.

— Живял съм известно време в Германия — рече Льофквист — и веднъж съм пътувал с кораб от Любек.

Заговори на доста добър немски. Фарнбах, малко объркан, се чудеше дали наистина няма за какво да се тревожи. Възможно ли беше Ларш Ленарт Льофквист просто да си търси компания да говори немски? Не биваше да разчита на това.

— Говорите немски много добре — подметка той също на немски. — Вероятно обичате да разговаряте с такива като мен, за да се упражнявате?

— Не разговарям с всички германци. — В гласа на Льофквист прозвуча сподавена веселост. — Само с бивши ефрейтори, които са надебелели и предпочитат да се казват „Буш“, вместо Фарнщайн!

Фарнбах спря и го загледа.

Льофквист леко се подсмихна, свали шапка, вдигна глава, премести се на по-светло и вече явно захилен, обърна лице към Фарнбах, като сложи пръсти на мястото на мустаците.

Фарнбах беше изумен.

— Божичко! — възкликна той задъхан. — Преди секунда си мислех за вас! Предполагам, че… Господи! Капитан Хартунг!

Ръкуваха се енергично и капитанът с възторжен смях прегърна Фарнбах, потупа го по гърба, нахлупи си шапката, хвана с две ръце раменете му и се усмихна широко.

— Какво щастие да видя отново човек от онова време! — възкликна той. — По дяволите, ще се разплача!

— Как… как е възможно? — заекна Фарнбах, съвсем объркан. — Аз съм… поразен!

Капитанът се засмя.

— Щом вие сте Буш — рече той, — защо аз да не съм Льофквист? Боже мой, значи говоря немски с акцент! Изглежда, вече съм станал истински гаден швед!

— При това и полицай?

— Точно така.

— Ама наистина ме уплашихте, дявол да ви вземе!

Капитанът кимна със съжаление и потупа Фарнбах по рамото.

— Да, все още се тревожим, че някой може да замахне със секирата, нали, Фарнщайн? След толкова години! Затова се заглеждам в чужденците. От време на време продължавам да сънувам, че съм изправен на процес.

— Не мога да повярвам, че сте вие! — каза Фарнбах, който още не беше се съвзел. — Никога не съм бил толкова изненадан!

Продължиха нагоре.

— Не съм забравил нито едно лице, нито едно име. — Капитанът прегърна Фарнбах през рамо. — Забелязах ви, като стояхте до колата си на бензиностанцията на Крондикесвеген. „Този с елегантното палто е ефрейтор Фарнщайн — си казах. — Готов съм да се обзаложа на сто крони.“

— Фарнбах, господине, не Фарнщайн.

— Така ли? Е, „щайн“ е все пак добре след трийсет години, нали? Разбира се, трябваше да се уверя, че сте наистина вие, преди да ви разкрия кой съм аз. Гласът ви обаче ме убеди, че съм прав, никак не сте се променили. И не ме наричайте „господине“, моля ви. Въпреки че трябва да призная, приятно ми е отново да го чувам.

— Как, по дяволите, се озовахте тук? — запита Фарнбах. — И при това като полицай.

— Не е кой знае колко интересна история — започна капитанът, като свали ръка от рамото на Фарнбах. — Имах сестра, женена за швед, в една ферма в Сконе. Когато ме заловиха, избягах от лагера за интернирани, прехвърлих се с кораба от Любек до Трелеборг (това е пътуването, за което споменах) и се скрих при тях. На него това не му се хареса, на Ларш Льофквист, искам да кажа. Голямо копеле излезе, взе да малтретира бедната Ери. Едва изтраях една година, и така страшно се сджафкахме, че без да искам го убих. Зарових го хубавичко, надълбоко, и просто заех мястото му! Приличахме си малко, така че можех да използувам документите му, а Ери се радваше, че се е отървала от него. Когато идваха хора, които го познават, бинтовах главата си, а тя им казваше, че е избухнала газовата лампа и не мога да говоря. След няколко месеца продадохме фермата и дойдохме на север. Най-напред бяхме в Сундсвал, където работихме в консервна фабрика, ужасно беше! След три години се преместихме в Стурлиен, където имаше вакантни места в полицията и работа за Ери в магазините. Това е всичко. Полицейската работа ми хареса, при това ми дава възможност да разбера дали някой ме търси. Бученето, което чувате, е от водопада, ей там, зад завоя е. А вие, Фарнщайн? Тоест, Фарнбах! Как станахте търговецът хер Буш? Това палто сигурно струва повече от заплатата ми за цяла година.

— Не съм хер Буш — кисело промърмори Фарнбах. — Аз съм сеньор Пас от Порто Алегре, Бразилия. Буш е прикритие. Тук съм във връзка със задача на „Камараденверк“, и то направо безумна задача.

Този път капитанът спря и го погледна изумен.

— Искате да кажете… че е истина? Значи Организацията съществува? Не са само… вестникарски истории?

— Разбира се, че съществува — потвърди Фарнбах. — Помогнаха ми да се уредя там, намериха ми добра работа…

— И сега са тук? В Швеция?

— Тук съм само аз, те са си там и работят с доктор Менгеле „да осъществят повелята на съдбата арийците да властвуват“. Поне така ми казаха.

— Но… това е чудесно, Фарнщайн! Боже мой, това е най-възхитителната новина, която съм… Значи не сме загинали! Няма да ни победят! Каква е задачата ви? Можете ли да ми кажете? Ще нарушите ли заповедите си, ако кажете на офицер от СС?

— Да им пикая на заповедите, до гуша ми дойдоха! — рече Фарнбах. Погледна за момент смаяния капитан и продължи: — Дойдох в Стурлиен да убия един учител. Възрастен човек, който не ни е враг и който не може да промени дори на косъм хода на историята. Но неговото убийство, заедно с много други, е „свещена операция“, която по някакъв начин ще ни възвърне могъществото. Така каза доктор Менгеле.

Обърна се и пое отново по пътеката.

Направо слисан, капитанът се загледа след него и сърдито забърза да го догони.

— По дяволите, какво искате да кажете? — попита той. — Ако е толкова тайна операцията, няма да настоявам! Само не ме… Лъжа ли беше всичко? Да не е някакъв номер, Фарнбах?

Фарнбах дишаше тежко през носа си. Пътеката го изведе на малка издадена скала — той улови с две ръце железния парапет и впери тъжен поглед в широката блестяща лента на бушуващата вода, която се носеше надолу. Проследи я как се излива с тътен в пенливия басейн и се изплю.

Капитанът го дръпна за рамото и го обърна към себе си.

— Това е мръсен номер! — изкрещя високо в ухото му, за да надвие тътена на водопада. — А аз ви повярвах!

— Не беше номер — настоя Фарнбах. — Всяка дума е вярна. Убих човек в Гьотеборг преди две седмици, Андерш Рунстен, също учител. Чували ли сте за него? Аз никога не бях чувал. И никой нищо не беше чувал. Кръгла нула, пенсионер, на шейсет и пет години. Колекционер на бирени бутилки. Хвалеше се със своите осемстотин и трийсет бирени бутилки! Застрелях го в главата и му изпразних портфейла.

— Гьотеборг — промърмори капитанът. — Да, спомням си, имаше го в бюлетина!

Фарнбах се обърна към парапета, хвана се за него и се вгледа в каменната стена над тътнещата, озарена от здрача бездна.

— А в събота трябва да убия още един — рече той. — Не виждам логика! Направо безумие! Това може ли да… послужи на великата цел?

— Значи има определена дата?

— Всичко е извънредно точно.

Капитанът се приближи до Фарнбах.

— И заповедите ви бяха дадени от висшестоящ офицер?

— От Менгеле, с благословията на Организацията. Полковник Зайберт ни стисна ръцете сутринта, когато напуснахме Бразилия.

— И не сте само вие?

— Има и други, в други страни.

Капитанът сграбчи лакътя на Фарнбах.

— Тогава да не сте посмели да кажете пак: „Да им пикая на заповедите!“ — рече той сърдито. — Вие сте ефрейтор, на който е поставена задача и ако началниците ви са решили да не ви съобщят причината, значи имат основания. Божичко, та вие сте есесовец, дръжте се достойно! „Моята чест е верността.“ Тези думи трябва да са издълбани в душата ви!

Фарнбах се обърна с лице към капитана и рече: Войната свърши.

— Не! — извика капитанът. — Не е, щом Организацията съществува и действува. Не смятате ли, че полковникът знае какво прави? За бога, човече, ако съществува дори едно на сто вероятност райхът да се възроди, как може да не направите всичко, което е по силите ви, за да помогнете? Помислете, Фарнбах! Райхът — възроден! Ще можем да се върнем у дома! Като герои! В една уредена и дисциплинирана Германия, презряла този мръсен, недисциплиниран свят!

— Но как може избиването на безобидни старци…

— Кой е този учител? Обзалагам се, че не е толкова безобиден, колкото смятате! Кой е? Лундберг? Улафсон? Кой?

— Лундберг.

Капитанът замълча за момент.

— Е, трябва да призная, че изглежда безобиден, но откъде да знаем какъв е в действителност, а? И откъде да знаем какво знае вашият полковник? И докторът? Хайде, човече, стегнете се и изпълнете дълга си! „Заповедта си е заповед!“

— Дори когато е безсмислена?

Капитанът притвори очи и задиша дълбоко; отвори ги и се втренчи злобно във Фарнбах.

— Да — рече натъртено той. — Дори когато е безсмислена. За началниците ви е смислена, иначе не биха я издали. Боже мой, отново има надежда, Фарнбах, нима ще рухне, заради вашата слабост?

Фарнбах се намръщи смутено и се приближи към капитана. Капитанът се извърна с лице към него.

— Няма да имате никакви затруднения — рече той. — Ще ви покажа Лундберг. Мога дори да ви кажа за навиците му. Две години беше учител на сина ми, познавам го добре.

Фарнбах намести шапката си и хитро се усмихна.

— Нима семейство Льофквист… има син?

— Да, защо? — Капитанът го загледа и лицето му пламна. — Всъщност — продължи той хладно — сестра ми умря през петдесет и седма, тогава се ожених. Какви порочни мисли ви минават в главата!

— Простете ми — отвърна Фарнбах. — Съжалявам.

Капитанът мушна ръце в джобовете.

— Добре — каза той, все още с пламнало лице. — Надявам се, че успях да ви вдъхна малко твърдост.

Фарнбах кимна.

— Трябва да мисля за възстановяването на райха — рече той.

— И за вашите офицери и другари войници — продължи капитанът. — Те зависят от изпълнението на вашата задача. Няма да ги оставите без подкрепа, нали? Ще ви помогна за Лундберг. В събота съм дежурен, но ще се сменя с някого, не е проблем.

Фарнбах поклати глава.

— Само че не ми трябва Лундберг.

Той се хвърли напред. Ръцете му в кожени ръкавици блъснаха човека в черно кожено палто.

Капитанът полетя назад през парапета — изпод шапката му блесна оцъклено от изумление око, — извади ръце от джобовете и ги разпери във въздуха. Тялото му взе да се премята надолу към пенливия басейн.

Фарнбах се облегна на парапета и погледна мрачно в бездната.

— Освен това не трябваше да е в събота — рече той.

Когато слезе от самолета на летище Есен Мюлхайм, Либерман с изненада откри, че се чувствува добре. Не, не прекрасно, но не и отвратително, както се бе чувствувал при предишните си две посещения в Рур. Там навремето се произвеждаха оръжията, танковете, самолетите и подводниците на Хитлер — целият негов арсенал. Тъй че стелещата се пелена от смог, онзи саван, закриващ слънцето, сякаш хвърлен отгоре, а не издигащ се отдолу, който посрещна Либерман през петдесет и девета, и сетне в шейсет и шеста, му подействува не като признак на мирна промишленост, а като проклятие заради военната вина. Бе потиснат, обезсърчен, всичко това го връщаше в миналото. Отвратителен спомен.

И този път се беше подготвил за неприятното усещане, но не, чувствуваше се добре. Смогът си беше смог, като този в Манчестър или Питсбърг, и не го връщаше към отвратителния спомен. Дори напротив, седнал в плавно носещо се такси, сега той сам посягаше към миналото. И не биваше да се бави. Изминали бяха почти два месеца, откак чу покъртителния разказ на Бари Кьолер от Сао Паоло и почувствува омразата на Менгеле. Ето че най-сетне предприемаше нещо, отиваше в Гладбек да разпитва за Емил Дьоринг, шейсет и пет годишен, „доскоро на работа в есенската служба за обществен транспорт“. Наистина ли е бил убит? Бил ли е свързан по някакъв начин с чужденци? Имало ли е причина, поради която Менгеле и Организацията биха желали смъртта му? Ако наистина трябваше да умрат деветдесет и четирима души, вероятността Дьоринг да е бил първият, беше едно към три. Може би щеше да научи довечера.

Ами ако „Ройтер“ беше пропуснала някоя от възможностите за 16 октомври? Вероятността може би беше едно към четири или пет. Или шест. Или десет. Не биваше да мисли толкова песимистично. Доброто настроение щеше да му свърши повече работа.

— Отишъл зад тарабите да се облекчи — обясни с гърлен северногермански акцент главният инспектор Хаас. — Лош късмет. Избрал лошо място, в лош момент.

Имаше вид на суров човек. Наближаваше петдесетте, с червендалесто сипаничаво лице, сближени сини очи и почти окапала руса коса. Дрехите, бюрото и кабинетът му бяха спретнати. Държеше се вежливо с Либерман.

— Върху него се срутила част от стената на третия етаж. По-късно надзирателят каза, че някой я е бутнал с железен прът, но какво друго би могъл да каже? Нямаше доказателства, защото, естествено, веднага след като измъкнаха Дьоринг от развалините, ние ръчкахме там с железни пръти и съборихме всичко, което можеше да падне. Сигурни бяхме, че става дума за злополука, и така заявихме за случая. Застрахователното Дружество вече се договори с вдовицата. Ако се съмняваха, че е убийство, нямаше да бърза толкова.

— Все пак — отбеляза Либерман — би могло да е убийство. Съвсем не е изключено.

— Зависи какво имате предвид — отвърна Хаас. — Е, възможно е някакви мошеници или хулигани да са върлували из сградата. Появява се там някакъв човек и решават да се погаврят с него. Да, не е изключено. Все пак е малко вероятно. Но убийство с някакъв сериозен мотив, замислено специално срещу хер Дьоринг? Не, не е възможно. Как би могъл някой, който го преследва, да се качи на третия етаж и да откърти цяла част от стената за краткото време, през което той е бил в тунела? Умрял е, докато е уринирал, а не е, да речем, пил много, изпил само две бири.

Хаас се усмихна.

— Разкъртването може да е било направено предварително — отбеляза Либерман. — Един човек чака, готов да блъсне разклатения покрив, а друг, който е с Дьоринг, успява да го накара да… застане на определеното място.

— Добре де, как ще стане тая работа? „Защо не спреш да се изпикаеш, приятелче? Ей там, точно където съм отбелязал с кръстче.“ Освен това е излязъл сам от бара. Не, хер Либерман — отсече Хаас категорично, — чух вече някой подобни предположения. Може да сте сигурен, че е злополука. Убийците не действуват по този начин. Избират по-прости начини: стрелба, нож, удар. Вие сам знаете.

— Освен ако не им предстоят много убийства и искат всички да са… различни — отбеляза Либерман замислено.

Хаас впери сближените си очи в него.

— Много убийства?

— Какво искахте да кажете — попита Либерман, — когато споменахте, че сте чули подобни предположения?

— На следващия ден дойде сестрата на Дьоринг и се разкрещя, че трябвало да арестувам фрау Дьоринг и някой си Шпрингер. Той ли… От него ли се интересувате? Вилхелм Шпрингер?

— Възможно е — отвърна Либерман. — Кой е той?

— Музикант. Любовник на фрау Дьоринг според сестрата. Госпожата е много по-млада от Дьоринг. И е хубавичка.

— На колко години е Шпрингер?

— Трийсет и осем, трийсет и девет. Вечерта на злополуката е свирил с оркестъра в есенската опера. Мисля, че това го оневинява, нали?

— Какво можете да ми кажете за Дьоринг? — запита Либерман. — Кои бяха приятелите му? Членуваше ли в някаква организация?

Хаас поклати глава.

— Имам само физическите му данни. — Обърна страница в папката, отворена пред него. — Виждал съм го няколко пъти, но не го познавам. Тук са от една година. Ето: „шейсет и пет годишен; ръст: сто и седемдесет сантиметра; тегло: осемдесет и шест килограма“. — Погледна Либерман. — Ето нещо, което ще ви заинтригува. Носеше пистолет.

— Така ли?

Хаас се усмихна.

— Музеен експонат, маузер „Боло“. С него не е стреляно, не е чистен и смазван от много години.

— Зареден ли беше?

— Да, но вероятно щеше да отнесе ръката му, ако беше гръмнал.

— Бихте ли ми дали адреса и телефона на фрау Дьоринг? — попита Либерман. — И на сестрата. Също и адреса на бара. След това си тръгвам.

Наведе се и протегна ръка към чантата.

Хаас започна да пише в тефтера си, като гледаше от печатен формуляр в папката.

— Редно е да ви попитам — рече той, — защо се интересувате от този случай? Дьоринг не беше военен престъпник, нали?

Либерман изгледа Хаас, който пишеше с делови вид.

— Не — отговори той след кратко мълчание, — доколкото знам, не е бил военен престъпник. Може би е имал връзки с военни престъпници. Имам някакви подозрения. Може да е просто слух.

На бармана в „Лорелай“ Либерман каза:

— Проверявам случая от името на негов приятел, който смята, че срутването може да не е било случайно.

— Не думайте! — Очите на бармана се разшириха. — Искате да кажете, че някой нарочно… Майчице!

Беше дребен плешив мъж със засукани мустачки. На червения си ревер бе закачил жълта значка — усмихнато човече. Не поиска името на Либерман и той не му се представи.

— Дьоринг редовен посетител ли беше?

Барманът се намръщи и поглади мустаците си.

— Ами горе-долу. Не идваше всяка вечер, а да речем един-два пъти седмично. Понякога и следобед.

— Разбрах, че си е тръгнал сам онази вечер.

— Точно така.

— Беше ли с някого, преди да си тръгне?

— Сам беше, точно на вашето място. Не, може би на съседното. Спомням си, че бързаше.

— Така ли?

— Трябваше да получи ресто. Даде десет марки за сметка от една и петдесет и не дочака да му върна останалите. Винаги даваше по нещичко отгоре, но не чак толкова много. Смятах да му върна парите при следващото посещение.

— Каза ли ви нещо, докато пиеше?

Барманът поклати глава.

— Точно тази вечер не можех да разговарям с клиентите. Търговското училище имаше бал — посочи зад рамото на Либерман — и след осем часа беше претъпкано.

— Май чакаше някого — обади се някакъв човек от края на бара, кръглолик старец с бомбе и извехтяло, закопчано до брадата палто. — Непрекъснато поглеждаше към вратата и наблюдаваше кой влиза.

— А вие познавахте ли хер Дьоринг? — запита Либерман.

— Много добре — отговори старецът. — Бях на погребението му. Да се учудиш защо дойдоха толкова малко хора — обърна се той към бармана. — Знаете ли кой не беше? Охзенвалдер. Това ме изненада. Каква ли толкова важна работа е имал?

Вдигна халбата с две ръце и отпи.

— Извинете — подхвърли барманът на Либерман и се отдалечи към другия край на бара, където седеше група мъже.

Либерман стана и заедно с доматения сок и чантата се премести по-близо до стареца, седнал в ъгъла на бара.

— Обикновено сядаше тук при нас — започна старецът и избърса уста с опакото на ръката си, — но онази вечер беше седнал сам, там по средата, и не спираше да гледа към входа. Чакаше някого и наблюдаваше през всичкото време вратата. Апфел каза, че вероятно чака търговеца от предната вечер. Голям приказливец беше Дьоринг. Честно казано, не съжалявахме, че не е седнал при нас. Но би могъл да каже едно здрасти, нали? Не ме разбирайте погрешно, ние го харесвахме, и то не само защото понякога ни плащаше сметката. Е, обичаше да си повтаря все едни и същи истории. Интересни бяха, но човек не може да ги слуша вечно. Все едно и също, все как успял да надхитри някого.

— И ги е разказвал предната вечер на някакъв търговец? — попита Либерман.

Старецът кимна.

— Търговец на медицински артикули. Най-напред разговаряше с всички, разпитваше за града, а след това само с Дьоринг. Всъщност Дьоринг говореше, а той се смееше. Историйките му си ги биваше, само че да ги слушаш за първи път.

— Точно така, бях забравил — каза барманът, като се върна при тях. — Дьоринг беше тук и предната вечер, преди злополуката. Две вечери подред бяха нещо необичайно за него.

— Ами знаете ли колко годишна е жена му? — попита старецът. — Отначало си помислих, че му е дъщеря, но се оказа вдовицата.

Либерман се обърна към бармана.

— Помните ли търговеца, с когото говореше?

— Не знам дали беше търговец — отговори барманът, — но го помня. Имаше стъклено око и ми щракаше с пръсти, тъй че адски ме ядоса. Като че ли е очаквал да го обслужа още преди десет минути.

— На каква възраст беше?

Барманът пак поглади и засука мустака си.

— Бих казал, над петдесет — рече той. — Може би петдесет и пет. — Обърна се към стареца. — Какво ще кажете?

Старецът кимна.

— Горе-долу.

Либерман отвори чантата на коленете си.

— Имам тук някои снимки — каза той. — Правени са преди много време, но бих искал да ги погледнете и да ми кажете дали някои от мъжете на тях ви напомнят на търговеца.

— С удоволствие — рече барманът и се приближи.

Старецът също се примъкна.

— Каза ли си името? — попита Либерман, като извади снимките.

— Струва ми се, че не. Дори и да го е казал, не го помня. Виж, лица помня много добре.

Либерман премести доматения си сок, обърна снимките, сложи ги на бара и отдели три. Побутна ги по-близо до стареца и бармана.

Двамата се наведоха над гланцираните снимки. Старецът придържаше с ръка бомбето си.

— Сега трябва да е трийсет-трийсет и пет години по-възрастен — рече Либерман, като ги наблюдаваше.

Вдигнаха глави и го погледнаха намръщено и разочаровано.

— Не знам — каза старецът, обърна се и вдигна халбата.

— Не можете да ни показвате снимки на… млади войници и да очаквате да познаем петдесет и пет годишен мъж, когото сме видели преди повече от месец — заяви барманът, без да сваля очи от Либерман.

— Три седмици — обади се Либерман.

— И три да са, все тая.

Старецът пиеше.

Либерман се обърна към тях.

— Тези хора са престъпници — каза той. — Вашето правителство ги търси.

— Нашето правителство — промърмори старецът и остави халбата върху мокрото кръгче на бара, — не вашето.

— Точно тъй — потвърди Либерман. — Аз съм австриец.

Барманът се отдалечи. Кръглоликият старец го гледаше. Либерман закри с длани снимките и се наклони напред.

— Този търговец може би е убил вашия приятел Дьоринг.

Старецът се втренчи в халбата със стиснати устни. Обърна дръжката към себе си.

Либерман го изгледа с горчивина, събра снимките и ги сложи в чантата си. Затвори я, закопча каишките и стана.

Барманът се върна и рече:

— Две марки.

Либерман остави на бара банкнота от пет марки.

— Моля ви, дайте ми дребни за телефон — рече той.

Влезе в кабината и набра номера на фрау Дьоринг. Даваше заето. Опита номера на сестрата на Дьоринг в Оберхаузен. Не се обади никой.

Стоеше заклещен в кабината, стиснал чантата с крака, мачкаше ухото си и мислеше какво да каже на фрау Дьоринг. Тя би могла да се отнесе враждебно към преследвача на нацисти Либерман, а дори и да не го стореше, след обвиненията на зълва си вероятно нямаше да иска да говори с чужденец за Дьоринг и смъртта му. Но какво би могъл да й каже освен истината? Как иначе да си уговори среща с нея? Внезапно помисли, че може би Клаус фон Палмен в Пфорцхайм вече е получил по-добри резултати от него. Само това липсваше, да се остави на фон Палмен.

Отново опита номера на фрау Дьоринг, като четеше изписаните от главния инспектор Хаас цифри. Чу сигнала от другия край на жицата.

— Да? — нервен, тревожен женски глас.

— Фрау Клара Дьоринг?

— Да, кой е?

— Казвам се Йохан Либерман. От Виена.

Мълчание.

— Либерман? Човекът, който… издирва нацистите? — В гласа звучеше изненада, неразбиране, но не и враждебност.

— Опитва се да ги издири — рече Либерман, — но само понякога успява да ги открие. Намирам се в Гладбек, фрау Дьоринг, и ме интересува ще бъдете ли така любезна да ми отделите малко време, не повече от половин час. Бих желал да поговоря с вас за покойния ви съпруг. Струва ми се, че може да е бил въвлечен, съвсем невинно и без да подозира, в работите на някои лица, от които се интересувам. Мога ли да дойда да поговоря с вас? Кога ще ви бъде удобно?

Дочу по телефона звуци на кларинет. Моцарт?

— Емил е бил въвлечен?…

— Може би. Без да знае. Намирам се близо до вас. Мога ли да дойда? Или предпочитате да се срещнем навън?

— Не. Не мога да се срещна с вас.

— Моля ви, фрау Дьоринг, много е важно.

— Нямам възможност. Сега не. Днес е най-неудобният ден.

— Тогава утре? Дошъл съм в Гладбек само за да разговарям с вас.

Кларинетът спря, сетне се чу отново, повтори последната фраза. Да, някой свиреше Моцарт. Дали това не бе любовникът Шпрингер? Затова ли й беше неудобно да го приеме?

— Фрау Дьоринг!

— Добре. Работя до три часа. Елате утре в четири.

— На Франкенщрасе дванайсет?

— Да. Апартамент трийсет и три.

— Благодаря. Утре в четири. Благодаря, фрау Дьоринг.

Измъкна се от телефонната кабина и попита бармана как да намери сградата, където беше умрял Дьоринг.

— Няма я вече.

— Все пак в коя посока беше?

Наведен над чашите, които миеше, барманът посочи с мокър пръст.

— Нататък.

Либерман тръгна по тясна уличка, сетне пресече друга — по-оживена и по-широка. Гладбек или поне тази негова част беше типичен индустриален град — сив и неприветлив. Смогът несъмнено допринасяше за това.

Спря и се загледа в купчината развалини, заобиколени с грубо измазани стени на стари фабрични сгради. Три деца се ровеха в разтрошените камъни и строяха стена. Едното носеше войнишка раница.

Продължи. Следващата пресечка беше Франкенщрасе. Тръгна по нея и стигна до номер 12 — тъмножълта, изпоцапана със сажди жилищна сграда. Обикновена съвременна постройка. Отпред имаше тясна ивица добре поддържана тревна площ. От покрива се издигаше струя черен дим и се вливаше в пелената от смог. Една жена с детска количка се пребори със стъклената входна врата. Той тръгна към хотела „Шултенхоф“, където бе отседнал.

Щом влезе в чистата хотелска стая, отново опита да се свърже със сестрата на Дьоринг.

— Бог да ви благослови, макар че съвсем не знам кой сте! — поздрави го женски глас. — Току-що се нанесохме! Вие сте първият човек, който се обажда.

Добро начало. Може би щеше да му провърви.

— Там ли е фрау Топат?

— О, не! Съжалявам, тя замина. В Калифорния е или на път за там. Онзи Ден купихме от нея къщата. Търсят фрау Топат! Отиде да живее при дъщеря си. Искате ли адреса? Записах го някъде.

— Не, благодаря — отвърна Либерман. — Не си правете труда.

— Купихме всичко, заедно с мебелите и златните рибки. Имаме дори зеленчукова градина. Знаете ли къщата?

— Не.

— Ужасна е, но напълно ни устройва. Е, благословията си е в сила. Сигурен ли сте, че не искате адреса й? Веднага ще го намеря.

— Не, не ми трябва. Благодаря. Желая ви щастие.

— Сега ние и тъй сме щастливи, но все пак благодаря, такова пожелание никога не е излишно.

Затвори телефона, въздъхна, кимна. И на мен благословията няма да ми е излишна, рече си той.

Изми се, глътна следобедното си хапче, седна на съвсем малкото писалище, отвори чантата и извади ръкописа на статията, която пишеше във връзка с екстрадирането на Фрида Малоуни.

Вратата се отвори, доколкото позволяваше късият стегнат синджир, през процепа надникна момче и отметна от челото си тъмен перчем. Изглеждаше на около тринайсет години, източено, с остър нос.

Либерман се запита дали не е сбъркал номера.

— Тук ли живее фрау Дьоринг?

— Вие ли сте хер Либерман?

— Да.

Вратата почти се затвори и се чу метално поскърцване.

Момчето сигурно им е внук, предположи Либерман. Или пък, след като фрау Дьоринг е много по-млада от Дьоринг, можеше и да е техен син. Или, да речем, просто съседско дете, което вдовицата е поканила, за да не приема сама непознати посетители. Всъщност това сега не беше важно.

Момчето отвори широко вратата и Либерман влезе в антре, облицовано с огледала, от които го гледаха две-три негови отражения — човек с изненадващо запуснат вид. („Подстрижи се!“ Той се сети за думите на Хана: „Подравни мустаците! Стой изправен!“) Огледалата отразяваха и няколко момчета с бели ризи и тъмни панталони, които затвориха вратата и окачиха синджира. Изправи рамене и погледна истинското момче.

— Тук ли е фрау Дьоринг?

— Говори по телефона.

Момчето протегна ръка за шапката на Либерман. Докато му я подаваше, Либерман се усмихна и попита:

— Ти неин внук ли си?

— Син.

Гласът на момчето беше изпълнен с упрек към глупавия въпрос. Отвори гардероб с огледало на вратата.

Либерман остави чантата, съблече палтото си и надникна в хола. Всичко бе в тон — оранжево, хром и стъкло. Приличаше по-скоро на лъскав магазин, а не на жилище, в което живеят хора.

Подаде палтото на момчето, усмихна му се, а то с отегчен вид педантично напъха закачалката в ръкава. Стигаше до гърдите на Либерман. В гардероба висяха няколко палта, едното от леопардова кожа. Някаква птица — препариран гарван или нещо подобно, надничаше иззад шапките и кутиите на рафта.

— Това там птица ли е? — запита Либерман.

— Да — отвърна момчето. — Беше на баща ми.

Затвори вратата и загледа Либерман с ясносини очи.

Либерман взе чантата.

— Убивате ли нацистите, като ги заловите? — попита момчето.

— Не — отговори Либерман.

— Защо не?

— Противозаконно е. Освен това по-добре е да ги изправят пред съда. Така за тях научават повече хора.

— Какво научават?

Момчето изглеждаше скептично.

— Кои са били, какво са направили.

Момчето се обърна към хола. Там стоеше дребна руса жена в черна пола с жакет и бежово поло. Хубава жена, малко над четирийсетте. Отметна глава и се усмихна, стиснала здраво ръце пред себе си.

— Фрау Дьоринг? — Либерман се отправи към нея. Тя протегна ръка и той пое малките, студени пръсти. — Благодаря, че ме приехте.

Имаше поддържана гладка кожа, с няколко дребни бръчици в ъглите на синьо-зелените очи. Ухаеше на приятен парфюм.

— Бих ви помолила — рече тя смутено — да се легитимирате.

— Разбира се — отвърна Либерман, — съвсем правилно.

Премести чантата в другата си ръка и посегна към джоба на сакото.

— Сигурна съм, че сте… този, който твърдите — заяви фрау Дьоринг, — но…

— Има инициали на шапката — обади се момчето зад Либерман. — Й. Л.

Либерман се усмихна на фрау Дьоринг и й подаде паспорта си.

— Синът ви е роден детектив — отбеляза той и се обърна към момчето. — Много добре. Дори не забелязах, че я разглеждаш.

Момчето отметна тъмния си перчем и се усмихна самодоволно.

Фрау Дьоринг му върна паспорта.

— Да, умен е — отправи тя усмивка към момчето, — само че е малко мързелив. В момента например трябваше да се упражнява.

— Не мога едновременно да отварям вратата и да бъда в стаята си — промърмори момчето и надменно тръгна през хола. Като мина покрай фрау Дьоринг, тя поглади непослушния му перчем.

— Знам, миличък, пошегувах се.

Момчето излезе важно в коридора.

Лицето на фрау Дьоринг цъфна в сияйна усмивка. Тя разтърка ръце, сякаш искаше да ги стопли.

— Заповядайте, седнете, хер Либерман — рече и се оттегли към прозореца в дъното на хола. Затръшна се врата. — Ще пиете ли кафе?

— Не, благодаря! Току-що пих чай отсреща.

— При „Битнер“? Аз работя там като управителка, от осем до три.

— Това е хубаво. Удобно е за вас.

— Да, и съм си вкъщи, когато Ерих се прибира. Постъпих в понеделник и засега смятам, че е прекрасно. Доставя ми удоволствие.

Либерман седна на твърд диван, а фрау Дьоринг — на стола до него. Седеше изправена, с ръце скръстени върху черната пола, наклонила глава в очакване той да заговори.

— Най-напред — започна Либерман — бих желал да ви изкажа съболезнованията си. Знам, че в момента изживявате тежък период.

— Благодаря — отвърна фрау Дьоринг, свела поглед към скръстените си ръце.

Чуха се няколко бързи арпежи на кларинет, момчето се разсвирваше, Либерман погледна към коридора, откъдето долитаха звуците, после към фрау Дьоринг. Тя му се усмихна.

— Много е талантлив.

— Знам — отвърна той. — Чух го вчера по телефона. Помислих, че свири възрастен човек. Единствено дете ли ви е?

— Да — рече тя и продължи гордо. — Ориентира се към музикална кариера.

— Надявам се, че баща му го е осигурил материално — усмихна се Либерман. — Вашият съпруг, доколкото разбрах, остави парите си на вас и на Ерих.

Фрау Дьоринг кимна учудено.

— И на сестра си. По една трета. Парите на Ерих са под попечителство. Защо питате?

— Търся причина — отговори Либерман, — поради която нацистите в Южна Америка биха искали да го убият.

— Да убият Емил?

Кимна, като наблюдаваше фрау Дьоринг.

— Също и другите.

Тя се намръщи.

— Кои други?

— От групата, в която е участвувал. Те са пръснати в много страни.

Тя го погледна с недоумение.

— Емил не е участвувал в никаква група. Да не искате да кажете, че е бил комунист? В голяма грешка сте, хер Либерман.

— Не е ли контактувал с писма или чрез телефонни разговори с чужбина?

— Никога. Поне вкъщи не. Попитайте в службата му, може би там знаят за някаква група. Аз със сигурност не знам.

— Питах тази сутрин. И те не знаят.

— Веднъж — продължи фрау Дьоринг, — преди три-четири години или повече, сестра му се обади от Америка, където беше на гости. Това е единственият телефонен разговор с чужбина, който помня. А, и друг път, още по-отдавна, братът на първата му жена се обади някъде от Италия и се помъчи да го убеди да вложи парите си в… не помня, нещо свързано май със сребро. Или платина.

— И той направи ли го?

— Не. Беше много предпазлив с парите си.

Кларинетът отново свиреше Моцарт, пиесата от предния ден. Менуетът от „Пет пиеси за кларинет“. Изпълняваше го много добре. Сети се как самият той, на възрастта на момчето, свиреше по два-три часа на ден на стария „Плайел“. Майка му, мир на праха й, също казваше гордо: „Ориентира се към музикална кариера.“ Кой тогава предполагаше какво им предстои? И откога не бе докосвал пиано?

— Не разбирам защо е всичко това — говореше фрау Дьоринг, — Емил не е бил убит.

— Но не е изключено да е бил убит — рече Либерман. — Предната вечер с него се сприятелил един търговец. Може би са се уговорили да се срещнат в сградата, ако търговецът до десет часа не отиде в бара. Такава уговорка би го изпратила точно там в съответния момент.

Фрау Дьоринг поклати глава.

— Не би се срещал с никого в такава сграда — каза тя. — Дори с някого, когото познава добре. Беше много подозрителен към хората. И защо, по дяволите, нацистите ще се интересуват от него?

— Защо е носил пистолет онази вечер?

— Носеше го винаги.

— Винаги ли?

— Винаги, откакто го познавам. Показа ми го на първата ни среща. Представяте ли си, дойде на среща с пистолет? И ми го показа! А аз, глупачката, взех, че се прехласнах!

Поклати глава в недоумение и въздъхна.

— От кого се е страхувал? — попита Либерман.

— От всички. От колегите си, от хората, които просто го поглеждаха… — Фрау Дьоринг се наклони, сякаш му доверяваше тайна. — Беше малко… е, да не кажа луд, но не беше и нормален. Веднъж се опитах да го накарам да се консултира с лекар. По телевизията имаше предаване за хора като него, които мислят, че… срещу тях вечно има някакъв заговор, и когато свърши, го посъветвах по заобиколен начин. И какво? Излезе, че аз кроя нещо. Искала съм да го обявят за луд! Едва не ме застреля тогава! — Отдръпна се и като пое дъх, потрепери и се смръщи. — Какво е направил? Да не ви е писал, че го преследват нацисти?

— Не, не.

— Тогава защо мислите така?

— Подочух нещо.

— Грешно са ви информирали. Повярвайте ми, Емил би се харесал на нацистите. Той беше против евреите, против католиците, против свободата, против всичко и всички, освен самия Емил Дьоринг.

— Бил ли е нацист?

— Може би. Твърдеше, че не е бил, но го познавам едва от 1952 година, тъй че не мога да се закълна. Вероятно не е бил. Той никога не предприемаше нещо, ако можеше да го избегне.

— Какво е правил през войната?

— Бил е в армията, май ефрейтор. Хвалеше се как все успявал да се подреди на лека служба. Разправяше за някакъв продоволствен склад или нещо подобно. Нещо по-безопасно.

— Никога ли не е участвувал в сражение?

— Обясняваше, че бил „твърде умен“. „Тъпите“ да се сражават.

— Къде е роден?

— В Лаупендал, оттатък Есен.

— И цял живот е прекарал в този район?

— Да.

— Знаете ли да е бил някога в Гюнцбург?

— Къде?

— В Гюнцбург. Близо до Улм.

— Не съм чувала да споменава такова нещо.

— А името Менгеле? Споменавал ли го е някога?

Тя го погледна с вдигнати вежди и поклати глава.

— Позволете ми да ви задам още няколко въпроса — каза той. — Много сте любезна. Боя се, че ще излезе празна работа.

— Сигурна съм, че е така — отбеляза тя с усмивка.

— Има ли влиятелни роднини? Например в правителството?

Тя помисли секунда.

— Не.

— А да е служил с влиятелни хора?

Сви рамене.

— С няколко служители от Есен, ако това имате предвид под влиятелни хора. Веднъж се ръкувал е Круп, това беше най-великият миг в живота му.

— Откога сте омъжена за него?

— От двайсет и две години. По-точно, от четвърти август хиляда деветстотин петдесет и втора година.

— И през това време никога не сте чули за международна група, в която той евентуално членува, или за негови връстници, които имат нещо общо с някаква организация?

Тя разтърси глава.

— Никога, нито дума.

— Някаква антинацистка дейност?

— Абсолютно никаква. По-скоро би симпатизирал на нацистите. Изключено да е бил антинацист. Гласуваше за националдемократите, но не се присъедини и към тях. Не обичаше да се занимава с тези работи.

Либерман се облегна на твърдия диван и потри врата си.

— Да ви кажа ли кой го е убил? — обади се фрау Дьоринг.

Погледна я. Тя се наклони към него.

— Господ! За да освободи едно глупаво селско момиче след двайсет и две нещастни години. И да даде на Ерих баща, който ще му помага и ще го обича, вместо да го нарича с лоши думи. Точно така, наричаше го педераст и идиот, защото искал да стане музикант, а не дебел и самодоволен чиновник. Смятате ли, че нацистите са чули моите молитви, хер Либерман? — Поклати глава. — Не, това е пръст божий и аз благодаря на бога всяка вечер, откак събори стената върху Емил. Можеше да го направи и по-рано, но въпреки това съм му благодарна. По-добре късно, отколкото никога. — Облегна се, кръстоса крака (хубави крака) и се усмихна мило. — Не намирате ли, че свири добре? Запомнете това име: Ерих Дьоринг. Един ден ще четете по афишите пред концертните зали.

Когато Либерман напусна Франкенщрасе 12, вече се свечеряваше. Улицата беше пълна с коли и тролеи, забързани пешеходци се движеха на тълпи по тротоарите. Тръгна бавно между тях, с чанта в ръка.

Дьоринг явно беше нищожен човек — суетен, затворен, важен единствено за себе си. Нямаше допустима причина да бъде обект на нацистки заговор, организиран на другия край на света, дори и в собственото си подозрително въображение. Търговецът от бара? Просто самотен търговец. Бързото излизане вечерта на злополуката? Имаше немалко причини, поради които човек можеше да излезе набързо от бар. Това означаваше, че жертвата на 16 октомври бе или Шамбон във Франция или Першон в Швеция. Или някой друг, пропуснат от „Ройтер“. А много вероятно, абсолютно никой.

Ай, Бари, Бари! Защо ти трябваше да се обаждаш?

Забърза по южния тротоар на претъпканата Франкенщрасе.

По другия тротоар, с незапалена цигара в уста и сгънат вестник под мишница, забърза и Мунд.

Въпреки че нощта беше ясна, предаването беше лошо и Менгеле успя да чуе: „Либерман е бил… пук-пук-пук-пиуу… където живееше Дьоринг, нашият първи човек. Либерман… пук… за него и е показвал снимки на войници от… пук-пук-пиуу-пук… Солинген, където е правил същото във връзка с… пук-пук… умрял при експлозия преди няколко седмици. Край.“

Менгеле преглътна, защото киселият вкус изгаряше гърлото му, натисна копчето на микрофона и каза:

— Моля ви, полковник, повторете. Не разбрах всичко. Край.

Накрая всичко му стана ясно.

— Няма да се преструвам, че не съм разтревожен — рече той и попи с носна кърпа леденото си чело, — но ако е ходил да проверява човек, с когото нямаме нищо общо, очевидно не е наясно. Край.

— Пиуу… в апартамента на Дьоринг и това не значи, че не е бил наясно. Било е четири часът следобед и е стоял близо час. Край.

— По дяволите! — възкликна Менгеле и натисна копчето — Тогава най-добре е веднага да се погрижим за него, за да сме спокойни. Съгласен сте, нали? Край.

— Ние… пиуу… възможността много внимателно. Ще ви уведомя, щом вземем решение. Имам и добри новини. Мунд… пук-пук клиент на точната дата. Също и Хесен. Обади се и Фарнбах, този път не с въпроси, а с доста изненадваща инфор… пиуу… изглежда, че вторият му клиент е негов бивш командир, капитан, осигурил си шведски документи след войната. Смешка ситуация, нали? Фарнбах не беше сигурен знаем ли. Край.

— Това, надявам се, не му е попречило да се погрижи за него? Край.

— О, не… пук-пук… дни предварително. Така че можете да сложите още три кръстчета на схемата си. Край.

— Смятам, че най-важното е да се справим незабавно с Либерман — настоя Менгеле. — Ами ако след човека в Солинген продължи да обикаля? Ако Мунд го направи както трябва, сигурен съм, че няма да имаме неприятности, поне не повече отсега. Край.

— Не съм съгласен да го направи, докато е във Федерална Германия. Там ще… пук-пиуу-пук… страната, за да докажат загрижеността си. Това за тях е въпрос на политически престиж. Край.

— Тогава, щом напусне Германия. Край.

— Положително ще вземем под внимание мнението ви, Йозеф. Без вас… нищо. Знаем как… пук-пук-пиуу-пук… сега. Край. Прекъсвам връзката.

Менгеле погледна микрофона и го отстрани. Свали слушалките, остави ги и изключи радиостанцията.

Отиде от кабинета в банята, повърна цялата си полусмляна вечеря, изми се, пръсна в устата си малко дезинфекцираща мента и излезе на верандата.

— Извинете — рече той с усмивка и седна да играе бридж с генерал Фариня и семейство Франц и Марго Шиф.

Когато си отидоха, взе джобно фенерче и се запъти към реката да помисли на спокойствие. Каза няколко думи на дежурния и продължи надолу. Седна на ръждясал варел от нафта — по дяволите панталоните — и запали цигара. Мислеше за Либерман, който посещаваше домовете на хората, за Зайберт и другите от Организацията, изправени пред явна необходимост, която небрежно наричаха възможност. Мислеше за благородните идеали, на които бе посветил десетилетия от живота си — бе трупал знания, за да издигне човешката раса, чиито плодове можеха да бъдат унищожени от един никаквец и шепа наплашени арийци. Те бяха по-лоши от този никаквец, защото, обективно погледнато, Либерман изпълняваше дълга си както го разбираше, а те бяха готови да пренебрегнат своя. Явно се канеха да го пренебрегнат, да се предадат.

Хвърли втората цигара в проблясващата чернота на реката и като подвикна на часовия: „Да не заспиш“ — се върна към къщата.

Нещо го накара да свърне в запустялата пътека към „фабриката“, пътеката по която той и другите — младият Райтер, фон Шверинген, Тина Цигорни, уви, вече мъртви — вървяха весело в онези отминали утрини. Наведе се над лъча на фенерчето и започна да отстранява препречващите пътя му клони, като се препъваше в разни корени.

Ето я дългата ниска сграда, скрита зад пояс от дървета. Боята се беше олющила от гредите, всички прозорци бяха счупени (това естествено бе работа на ония проклети деца на прислугата) и липсваше цяло парче от ламаринения покрив — вероятно бе съборено над спалните помещения.

Предната врата зееше увиснала на долната панта. В ушите му прозвуча мъжкият смях на Тина Цигорни, след това боботещият глас на фон Шверинген: „Е, най-сетне се събуди! Голямо спане му удари!“

Тишина. Подсвиркваха и шумоляха насекоми.

Като си светеше с фенерчето, Менгеле се изкачи по стъпалата през входа и влезе. Бяха минали най-малко пет години, откак за последен път…

„Прелестна Бавария“. Плакатът висеше на стената, прашен и изпомачкан: небе, планина, на преден план цветя. Усмихна му се и премести лъча. Освети вдлъбнатина в стената, откъдето бяха изкъртени рафтове и шкафчета с чекмеджета. Стърчаха водопроводни тръби. Стената с кафявите петна, които Райтер беше прогорил в желанието си да начертае свастика с микроскопа. Щеше да подпали всичко идиотът.

Внимателно заобиколи счупените стъкла. На пода се търкаляше гниеща кора от пъпеш — пируваха мравки.

Огледа голите стаи и си спомни времето, когато тук кипеше живот, работеше лъскава апаратура. Свистеше стерилизатор, дрънчаха пипети. Оттогава бяха минали повече от десет години.

Всичко бе изнесено — вероятно го бяха изпотрошили или може би бяха дали апаратурата на някоя клиника, тъй че да не остане и най-малката следа.

Тръгна по главния коридор. В ушите му звучаха гласовете на жените от местната прислуга, които говореха бавно на примитивни диалекти в старанието си да бъдат разбрани. Влезе в спалното помещение, където бе прохладно и въздухът свеж поради липсващия покрив. Рогозките още лежаха там, раздърпани и в безпорядък.

Разхождаше се с усмивка, потънал в приятни спомени.

До стената проблесна нещо бяло. Приближи се и го освети с лъча на фенерчето. Вдигна го, издуха го и го заразглежда в ръката си. Наниз от животински нокти — гривна на някоя от жените. Вероятно носеше късмет? Силата на животното се предаваше на човешката ръка.

Странно, че децата не бяха открили това съкровище. Положително бяха играли тук, търкаляли се бяха по рогозките и ги бяха разхвърляли.

Това беше късмет! Гривната бе лежала тук толкова години, за да може да я намери точно в тази нощ и да прогони страха и несигурността от евентуалното предателство. Мушна пръстите си, разтърси я и я побутна с китката на ръката, в която държеше фенерчето. Нанизът се плъзна над златната верижка на часовника. Разтърси юмрук и ноктите затанцуваха.

Огледа спалното помещение, вдигна очи нагоре — през разрушения покрив се виждаха върховете на дърветата и звездите, които трепкаха между тях. Кой знае, може би и самият фюрер сега го наблюдаваше.

„На мен можете да разчитате“ — обеща му той, Менгеле.

Огледа се наоколо — това бе мястото, където вече бе постигнал толкова много, забележително много — и с яростен поглед повтори на глас:

— На мен можете да разчитате!

[1] Морски курорт в Испания. — Б.пр. ↑

4

— Елиминирали сме само четирима от единайсетте — обясняваше Клаус фон Палмен, докато режеше дебелата наденица в чинията си. — Не смятате ли, че е твърде рано да се отказваме?

— Кой казва, че ще се откажем? — Либерман натрупа картофеното пюре върху вилицата си с помощта на нож. — Казах само, че не смятам да ходя чак във Фагерща. Това не значи, че няма да отида на други места или че няма да помоля някого да отиде във Фагерща, някой, който няма да се нуждае от преводач. — Поднесе вилицата с наденицата и пюрето към устата си.

Седяха в луксозен ресторант на летище Франкфурт. Беше събота вечер, 9 ноември. За да се срещнат, Либерман си бе уредил двучасов престой на път за Виена, а Клаус бе дошъл с кола от Манхайм. Ресторантът беше скъп и Либерман усещаше упрека на невидимите дарители, но момчето заслужаваше прилична вечеря. Не само че бе проверило човека в Пфорцхайм, чийто скок, а не падане от моста, бил видян от петима души, но след като Либерман говори с него от Гладбек във вторник вечерта, беше отишло и във Фрайбург, докато Либерман посети Солинген. Дребните му черти и блестящите очи отблизо издаваха не само интелигентност, но и системно недояждане. Тия деца като че ли не се хранеха — мода ли бе това, що ли? А той го води на луксозен ресторант! Съвсем спокойно можеха да разговарят и в снекбар.

Аугуст Мор, нощният пазач в химическия завод в Солинген, се оказа, както и предполагаше Либерман, простичък служител — през деня работел като уредник в болницата, където беше починал. Пожарната охрана бе разследвала щателно фаталната експлозия в завода и беше разкрила ред аварии, които със сигурност не можеха да се организират предварително. А самият Мор беше точно толкова невероятна жертва на нацистки заговор, колкото и Емил Дьоринг. Беден и полуграмотен, вдовец от шест години, той се грижеше за прикованата си на легло майка и обитаваше две стаички в мизерен пансион. През по-голямата част от живота си, включително и през военните години, беше работил в стоманолеярната в Солинген. Писма или телефонни разговори с чужбина? Съдържателната на пансиона се беше изсмяла; „Не, никой не го търсеше дори и от страната, господине!“

Във Фрайбург Клаус отначало беше сметнал, че е попаднал на следа. Тамошният човек, служител в отдела по водоснабдяване, на име Йозеф Раузенбергер, бил убит с нож и ограбен близо до дома си, а предната вечер една съседка беше забелязала как някой наблюдавал къщата.

— Човек със стъклено око?

— Не би могла да забележи, била на голямо разстояние. Едър мъж, в малка кола, пушач. Това съобщила на полицията. Не могла да каже дори марката на колата. Имало ли е човек със стъклено око в Солинген?

— В Гладбек. Продължавайте.

Но Раузенбергер не беше членувал в никакви международни организации. Като момче загубил крака си до коляното при железопътна катастрофа, поради това не е бил войник и кракът му, по-точно изкуственият му крак не е стъпвал извън Германия („Моля ви, не говорете толкова натуралистично“ — възмути се Либерман,) Бил добър и съвестен работник, предан съпруг и баща. Спестяванията му е наследила вдовицата. Не одобрявал нацистите и гласувал против тях, но нищо повече. Роден в Шверинген. Не е бил в Гюнцбург. Има един влиятелен родственик, братовчед, главен редактор на „Берлинер Моргенпост“.

Дьоринг, Мюлер, Мор, Раузенбергер — за нито един не можеше да се допусне, че ще стане жертва на нацистки заговор. Четирима от единайсет.

— Познавам един човек в Стокхолм — рече Либерман. — Гравьор, много е умен. Ще се радва да отиде до Фагерща. Першон и онзи от Франция трябва да се проверят. Шестнайсети октомври беше единствената дата, която Бари спомена. Ако никой от тях не би могъл да е убит от нацисти, значи сме сгрешили.

— Освен ако в списъка не фигурира истинската жертва. Или е бил убит на друга дата.

— Освен ако… — повтори Либерман, като режеше наденицата. — Цялата работа е такава: „освен“ това, „ако“ онова, „може би“ друго. По дяволите, по-добре да не беше се обаждал.

— Какво точно ви предаде той? Как стана всичко?

Либерман му разказа.

Келнерът взе чиниите им и поръчката за десерт.

— Не мислите ли, че вашето име може да е добавено към списъка? — попита го Клаус, когато келнерът се отдалечи. — Дори ако на телефона не е бил Менгеле, който, твърдите, ви е познал по телепатия… Нещо, което не мога дори за миг да повярвам, хер Либерман, и ми е чудно, че вие го вярвате… а разговорът е бил прекъснат от друг нацист, този нацист положително се е заинтересувал с кого е разговарял Бари. Телефонистката в хотела е знаела.

Либерман се усмихна.

— Аз съм само на шейсет и две — рече той — и не съм административен служител.

— Не се шегувайте. Ако наистина са изпратени убийци, защо да не им се възложи още една задача. И то задача с приоритет!

— Тогава фактът, че още съм жив, доказва, че такава задача не им е възложена.

— Може би Менгеле и Организацията са решили да изчакат малко с операцията, защото вие знаете за нея. Или дори да я отменят.

— Виждате ли какво имам предвид, като говоря за „ако“ и „може би“?

— Наистина ли не разбирате, че може да сте в опасност?

Келнерът постави кейк с череши пред Клаус и торта пред Либерман. Наля кафе на Клаус и чай на Либерман.

Когато си отиде, Либерман разкъса пакетчето захар и се усмихна.

— Отдавна се намирам в опасност, Клаус — рече той. — Спрял съм да мисля за това, иначе би трябвало да закрия Центъра и да се посветя на нещо друго. Вие сте прав, че „ако“ има убийци, вероятно фигурирам в техния списък. Тъй че единственото, което ни остава, е да ги открием. Ще отида в Бордо и ще накарам Пивар, приятелят ми от Стокхолм, да отскочи до Фагерща. Ако и тези хора не биха могли да са нацистки жертви, ще проверя още няколко, просто за сигурност.

— Бих могъл аз да отида във Фагерща, говоря малко шведски — рече Клаус, като си разбъркваше кафето.

— Но за вас би трябвало да купя билет, нали? А за Пивар — не. За съжаление и парите са фактор. Освен това не бива така лекомислено да пропускате лекциите си.

— Мога да не ходя на лекции цял месец и пак да завърша с отличие.

— Ах, какъв ум! Разкажете ми за себе си, как станахте толкова умен?

— Мога да ви кажа нещо за себе си, което ще ви изненада, хер Либерман.

Либерман го изслуша сериозно и съчувствено. Родителите на Клаус бяха бивши нацисти. Майка му била близка с Химлер, а баща му — полковник от „Луфтвафе“.

Почти всички млади немци, които предлагаха помощта си на Либерман, бяха деца на бивши нацисти. Това бе едно от малкото неща, които го караха да вярва, че има справедливост на този свят.

— Ужасни сме.

— Не, страхотни сме. Би трябвало да ни снимат на филм.

— Знаеш какво искам да кажа. Раз-два, и в кревата. Обзалагам се на два пенса, че и името ми не си спомняш.

— Мег, съкратено от Маргарет.

— А фамилията ми?

— Рейнолдс. Моля, дължите ми два пенса, сестра Рейнолдс.

— Не мога да намеря портмонето си, много е тъмно. Това ще ме извини, предполагам.

— Ммм, наистина си чудесна!

— Представяш ли си, тя се изчервява свенливо и казва: „Това няма да е единствената ни нощ, нали?“

— За това ли си мислиш?

— Не, за цената на туршията. Разбира се, че за това! Да не смяташ, че е такъв моят Modus vivendi?

— Виж ти? Modus vivendi!

— Ами казвам ти го направо.

— Не искам да се измъкна, Мег. Страхувам се, че може да се окаже единствената, но не по мое желание. В случая нямам избор. Бях изпратен по… по работа при един човек, а той лежи във вашата идиотска болница, на кислород. Не разрешават посещения освен за най-близките.

— Харингтън?

— Точно той. Когато се обадя и докладвам, че не мога да го видя, вероятно ще ме извикат обратно в Лондон. В момента е сложно, нямаме хора.

— Ще се върнеш ли, когато оздравее?

— Вероятно не. Дотогава ще са ме изпратили другаде, а с неговия случай сигурно ще се заеме някой от колегите. При положение, че наистина оздравее. Разбрах, че работата е сериозна.

— Знаеш ли, той е на шейсет и шест години и изкара тежък пристъп. Все пак има здрава физика. Тичаше на открито всяка сутрин точно в осем, можеше да си сверяваш часовника по него. Казват, че е полезно за сърцето, но мисля, че на тази възраст вече пречи.

— Жалко, че не мога да се видя с него, щях да остана поне две седмици. Мислиш ли, че ще можем да прекараме заедно Коледа? Тогава не работим. Ще бъдеш ли свободна?

— Бих могла…

— Прекрасно! Ще дойдеш, нали? Имам апартамент в Кенсингтън. Леглото е малко по-меко от това.

— Алън, с какъв бизнес се занимаваш?

— Казах ти.

— Не ми звучи като търговия. Търговците не се заемат със „случаи“. Какво продаваш, а? Май не си никакъв търговец.

— Умница си ти, Мег. Можеш ли да пазиш тайна?

— Разбира се.

— Наистина ли?

— Да. Можеш да ми вярваш, Алън.

— Е, работя към отдела за приходите в държавната хазна. Дочухме, че Харингтън през последните десет-дванайсет години ни е завлякъл с около трийсет хилядарки.

— Не вярвам! Той е мирови съдия!

— Точно такива го правят по-често, отколкото мислиш.

— Божичко, та той е олицетворение на гражданската доблест. Да го сложиш на пиедестал!

— Възможно е. Изпратиха ме да проверя. Трябваше да монтирам у тях предавателче, да го следя от стаята си и да видя какво ще излезе.

— Така ли действувате, негодници такива?

— Това е стандартната процедура за подобни случаи. Имам разрешително в чантата си. Болничната стая е още по-подходяща от дома му. Човек е нервен в болницата, казва на жена си къде е скрита плячката, прошепва една-две думи на адвоката си… Но не мога да вляза и да сложа онова проклета нещо. Бих могъл да покажа разрешителното на директора ви, но вероятно е близък с Харингтън, ще вземе да изпусне някоя думичка и птичето ще отлети.

— Мръсник! Проклет мръсник!

— Мег! Какво…

— Мислиш, че не разбирам игрите ти? Искаш аз да монтирам онази гадост. Затова се срещнахме там „случайно“. И през цялото време ми разправяш… По дяволите, трябваше да се досетя, че искаш нещо. Красавецът Хари изведнъж си пада по дебела стара крава като мене.

— Мег, не говори така, скъпа!

— Махай си ръцете. И не ме наричай „скъпа“, ако обичаш. Божичко, каква съм идиотка!

— Мег, моля те, мила, легни и…

— Махай се! Радвам се, че е успял да ви завлече. И без това гадняри като тебе ни ограбват предостатъчно. Ха-ха! Гледай ти, каква шега! Подсети ме да се засмея.

— Мег, права си! Вярно е, надявах се, че ще ми помогнеш и затова се срещнахме. Но не за това сме тук сега. Смяташ ли, че съм толкова предан на ония там от отдела, че да легна с жена, която не харесвам, само за да притисна до стената някакъв си нещастен дребен мошеник като Харингтън? И да искам да се занимавам с него цели две седмици? Той е дребна риба за нас. Всичко, което ти казах, е точно така, Мег, за това, че предпочитам едри жени, и то в зряла възраст, и искам да дойдеш за Коледа при мен.

— Не ти вярвам.

— О, Мег, ще… Ще си отрежа езика, ако не е тъй! Това с теб е най-хубавото нещо, което ми се е случвало от петнайсет години насам, а сега развалих всичко с глупостта си! Ще дойдеш ли при мен, скъпа? Вече няма да споменавам за Харингтън. Няма да ти позволя да ми помагаш дори и да ме молиш на колене.

— Бъди спокоен, няма!

— Ела, мила, ммм, какво добро момиче, позволи ми да те целуна — ммм! Мег, ти наистина си божествена!

— Мръсник…

— Знаеш ли какво ще направя? Ще се обадя утре и ще кажа на шефа, че Харингтън се оправя и мисля, че след ден-два ще мога да сложа предавателчето. Така ще го залъжа до четвъртък-петък, за да не ме извика. Ммм! Знаеш ли, луд съм по медицинските сестри. Майка ми беше сестра, също и Мери, жена ми. Ммм!

— Моля ти се…

— Ти може да не ме искаш, но тялото ти ме иска.

— Сериозен ли беше за Коледа, мръсник такъв?

— Кълна ти се, скъпа, ще се срещаме и друг път, когато можем. Дали пък няма начин да се преместиш в Лондон, мислила ли си за това? Винаги има места за сестри, нали? Така поне твърдеше Мери.

— Не, не мога. Не мога просто да си вдигна чукалата и да тръгна. Алън? Наистина ли можеш да… останеш две седмици?

— Бих могъл и повече, ако бях сложил предавателчето. Щях да изчакам да му махнат кислородната маска и да започне да говори с хората… Но няма да ти позволя да го направиш! Мег, наистина…

— Вече знам, че…

— Не, не искам да рискувам отношенията ни.

— Глупости! Вече знам, че си мръсник, така че каква е разликата? Може да искам да помогна на правителството, не на тебе.

— Е, при това положение… няма да тръгна да преча на някой, който иска да ми свърши работата.

— И аз си помислих, че ще се съгласиш. Какво трябва да направя? Не мога да се занимавам с жици.

— Няма нужда. Просто внасяш пакетче в стаята му. С размер на кутия за бонбони. Всъщност то си е кутия за бонбони, красиво увита в хартия на цветя. От тебе се иска да я развиеш, да я сложиш близо до леглото му, на някой рафт, нощно шкафче или нещо подобно. Колкото по-близо, толкова по-добре. Трябва и да я отвориш.

— И това е всичко? Само да я отворя?

— Включва се автоматично.

— Мислех, че тези неща са малки.

— За телефоните са малки. Този тип не са.

— Да не вземе да даде искра? Кислородът е там.

— Не, в никакъв случай! Само микрофон и предавателче под бонбоните. Не бива да я отваряш, докато не я оставиш на мястото й. Също не бива да я друсаш, като започне да предава.

— Готова ли е? Ще я оставя утре. По-точно днес.

— Чудесно момиче!

— Представи си, старият Харингтън правил мошеничества с данъците!

— Нито дума за това, докато не съберем доказателства.

— Знам, разбира се! Щом няма доказателство, трябва да го смятаме за невинен. Все пак е интересно! Знаеш ли какво ще направя, като отворя кутията, Алън?

— Не мога да си представя.

— Ще пошепна нещо в нея, нещо, което искам от теб утре вечер. В замяна на помощта. Ще ме чуеш, нали?

— В момента, когато я отвориш, ще слушам със затаен дъх. Какво ли си си наумила, пакостнице? Ама ти си наистина чудесна, скъпа Мег.

Либерман ходи до Бордо и Орлеан, а приятелят му Габриел Пивар — до Фагерща и Гьотеборг. Нито един от четиримата шейсет и пет годишни административни служители, умрели в тези градове, не даваха повод да, се мисли, че са жертва на нацистите. Беше същото като с проверените вече четирима.

Пристигна нов куп изрезки и съобщения, този път двайсет и шест, от които шест възможни. Така ставаха седемнайсет, от които осем, включително тримата от 16-и октомври, бяха елиминирани. Либерман беше сигурен, че Бари е сгрешил, но като си припомни сериозността на положението, реши да провери още пет, най-лесните. Двамата в Дания възложи на един от тамошните си дарители, инкасатор на име Голдсмит, а човека от Тритау — на Клаус. Двамата в Англия провери сам, като свърза полезното с приятното — посети дъщеря си Дина, която живееше със семейството си в Рединг.

И петимата се оказаха като другите осем. Различни и еднакви. Клаус докладва, че вдовицата Шрайбер е поискала нещо повече от разговор с него.

Пристигнаха още няколко изрезки с бележка от Бийнън: „Опасявам се, че от Лондон няма да са толкова отзивчиви. Искат обяснение. Излезе ли нещо?“

Либерман му позвъни. Нямаше го. Обади се пак след един час.

— Сидни — рече Либерман, — излезе празна работа. От седемнайсет възможни проверих тринайсет. Нито един не се оказа човек, когото нацистите логично биха искали да убият. Добре е все пак, че проверих, съжалявам единствено, че ти създадох толкова неприятности.

— Нищо подобно. Момчето още ли не се е появило?

— Не. Получих писмо от баща му. Ходил е два пъти в Бразилия и два, пъти във Вашингтон и ще продължава да го търси.

— Уведоми ме, ако научиш нещо.

— Добре. И още веднъж благодаря, Сидни.

Нито една от последните изрезки не съобщаваше за възможна жертва. Толкова по-добре. Либерман насочи вниманието си към кампанията за писане на писма до правителството на ФРГ във връзка с екстрадирането на Валтер Рауф, отговорен за умъртвяването с газ на деветдесет и седем хиляди жени и деца и все още жител на Пубта Аренас, Чили, под собственото си име.

През януари 1975 година Либерман замина на двумесечна обиколка в САЩ да изнася лекции. Обиколката започваше от Ню Йорк, през източната част на страната и трябваше да завърши пак в Ню Йорк. Бюрото, към което се обърна, му уреди над седемдесет ангажимента, някои в колежи и университети и голяма част на обедни сбирки. Преди да започне обиколката, го закараха във Филаделфия и го включиха в телевизионно предаване (заедно с експерт по здравословно хранене, известен актьор и една авторка на еротичен роман, но мистър Голдмън от бюрото го увери, че това е неоценима и трудно постижима реклама).

Вечерта на 16 януари, четвъртък, Либерман изнесе лекция в Питсфийлд, щата Масачузетс. Една жена, донесла за автограф джобно издание на книгата му, отбеляза, докато той я надписваше, че е от Ленъкс, а не от Питсфийлд.

— Ленъкс? — запита той. — Близо ли е?

— На десетина километра оттук — отговори тя с усмивка. — Бих дошла и от сто километра, за да ви видя.

Той се усмихна и благодари.

16 ноември, Джек Къри, град Ленъкс, щата Масачузетс. Не носеше списъка, но го беше запечатал в паметта си.

През нощта лежа буден и слуша как снежинките се удрят в прозореца. Къри. Доколкото си спомняше, човекът се бе занимавал с данъци — инспектор или нещо такова. Убит случайно по време на лов от нечий изстрел. Умишлен изстрел? Проверил беше тринайсет от общо седемнайсет. Включително тримата на 16 октомври. Все пак само десет километра! Пътуването с автобус до Уърчестър нямаше да трае повече от два часа, а трябваше да бъде там чак за вечеря. Дори малко след вечеря…

Рано сутринта взе под наем кола и тръгна за Ленъкс. Беше паднал около две педи сняг и продължаваше да вали, но пътищата бяха само леко напудрени. Булдозери избутваха снега настрани, други машини го вдигаха на високи купчини. Невероятно — у дома при такъв сняг всичко щеше да е замряло.

В Ленъкс разбра, че не е станало ясно кой е застрелял Джек Къри. Все пак, макар и неофициално, началникът на полицията Де Григорио призна, че не е сигурен дали е било злополука. Изстрелът бил подозрително точен — в задната част на червената ловджийска шапка. Приличаше по-скоро на добре улучена цел, отколкото на лош късмет. Но Къри бе лежал пет-шест часа, преди да го открият, и наоколо бяха минали петнайсетина души, тъй че какво би могла да направи полицията? Дори гилзата не открили. Поинтересували се бяха за хора, които не обичат Къри, но се оказало, че няма такива. Събирал данъците справедливо и навреме, бил почитан и обичан гражданин. Членувал ли е в някаква международна група или организация? Бил член на местния Ротариански клуб[1], за друга дейност Либерман би трябвало да пита мисис Къри. Но Де Григорио не смяташе, че тя ще поиска да разговаря, чул беше, че още е много разстроена.

Към единайсет часа Либерман седеше в малка, разхвърляна кухня, пиеше слаб чай от нащърбено канче и се чувствуваше потиснат, защото мисис Къри щеше да заплаче всеки момент. И тя като вдовицата на Емил Дьоринг беше малко над четирийсетте, но с това приликата свършваше. Мисис Къри беше висока, слаба и грозновата, с късо подстригана кестенява коса, кокалести рамене и плоски гърди. Носеше избелял пеньоар на цветя. И скърбеше.

— Никой не може да е искал да го убие — твърдеше тя и триеше мокрите си очи с почервенели пръсти със захабени нокти. — Той беше… най-добрият човек на този свят. Силен, добър, търпелив, благ… той беше… скала. А сега… господи! Аз… аз… съм…

Заплака горчиво, взе смачкана книжна салфетка и я запритиска ту към едното, ту към другото си око, подпряла чело на дланта си. Хлипаше и се разтърсваше, забила в покривката острия си лакът.

Либерман остави чая и се наклони безпомощно напред. Тя му се извини през сълзи.

— Няма за какво — рече й той, — няма за какво.

Голяма утеха, няма що! Да биеш десет километра път в снега само за да разплачеш тази жена. Тринайсет от седемнайсет не бяха ли достатъчно? Облегна се, въздъхна и зачака. Огледа умърлушено малката жълта кухня на петна, с мръсни чинии, стар хладилник и кашон празни бутилки до задната врата. И със случай номер четиринайсет явно бе тръгнал за зелен хайвер. На перваза на прозореца зад умивалника се виждаше стръкче папрат, потопено в червена чаша, до него кутия от прах за пране „Аякс“. Рисунка на самолет „Боинг-747“, залепена на вратата на долапа — изглеждаше хубава, откъдето бе седнал. На масата за готвене — кутия овесени ядки.

— Извинете — каза мисис Къри, като си избърса носа със салфетката. Мокрите й кафяви очи се вгледаха в Либерман.

— Ще ви задам само няколко въпроса, мисис Къри — рече той. — Участвувал ли е в някаква международна група или организация с мъже на неговата възраст?

Тя поклати глава и свали салфетката.

— Само в американски. В Легиона, в Американските ветерани, в Ротарианския… да, той е международен. В Ротарианския клуб. Само това.

— Бил е ветеран от Втората световна война?

Тя кимна.

— Във военновъздушните сили. Отличен беше с Кръста за заслужили летци.

— В Европа ли се е сражавал?

— Не, в Далечния изток.

— А сега един личен въпрос, надявам се ще ме извините. На вас ли остави парите си?

Тя кимна плахо.

— Не са много…

— Къде е роден?

— В Бирия, щата Охайо. — Надникна зад него, опита се да се усмихне и каза: — Защо не си в леглото?

Той се озърна. На вратата стоеше малкият Дьоринг! Емил… не, Ерих Дьоринг — източено момче с остър нос и непослушен кичур тъмна коса, бос, с пижама на бели и сини райета. Почесваше се по гърдите и гледаше с любопитство Либерман.

Либерман се изправи учуден, каза „Guten Morgen“ — момчето кимна и влезе — и в същия момент му стана ясно, че Емил Дьоринг и Джек Къри са се познавали. Непременно са се познавали, иначе как момчето би дошло на гости? С нарастваща възбуда се обърна към мисис Къри.

— Защо е тук това момче?

— Има грип — отговори тя, — а и без това нямат училище заради снега. Това е Джек младши. Не, не се приближавай, мили. Това е мистър Либерман от Виена, от Европа. Той е известен човек. Ох, защо не си обуеш чехлите, Джек? Какво искаш?

— Чаша сок от грейпфрут — отвърна момчето на чист английски език. С произношение като на Кенеди.

Мисис Къри стана.

— Докато се наканиш да си обуеш чехлите, те ще ти омалеят! А имаш грип! — Отиде до хладилника.

Момчето погледна Либерман с ясносините си очи на Ерих Дьоринг.

— С какво сте известен? — попита то.

— Издирва нацисти. Миналата седмица Майк Дъглас го интервюира по телевизията.

— Es ist doch ganz phantastisch![2] — каза Либерман. — Знаеш ли, че имаш близнак? Абсолютно същото момче живее в Германия, в град Гладбек.

— Същото като мене? — момчето изглеждаше скептично.

— Същото! Никога досега не съм виждал такава прилика. Само близнаци могат да си приличат толкова.

— Джек, лягай си веднага — рече мисис Къри, застанала усмихната до хладилника с кутия сок в ръка. — Ще ти го донеса.

— Почакай малко — каза момчето.

— Хайде! — повтори тя вече строго. — Вместо да оздравееш, ще ти стане по-зле, както се разхождаш без горна дреха и бос. — Усмихна се отново. — Хайде, кажи „довиждане“ и тръгвай.

— Ама до гуша ми дойде! — извика момчето, промърмори „довиждане“ и се запъти важно към вратата.

— Мери си думите! — Мисис Къри погледна сърдито след него и към Либерман, обърна се към долапа и дръпна вратата. — Бих искала той да плаща на доктора, тогава ще е по-разсъдлив.

Извади чаша.

— Това е изумително — каза Либерман. — Помислих, че момчето от Германия ви е на гости! Дори гласът му е същият, изразът на очите, походката…

— Всеки си има двойник — рече мисис Къри, докато наливаше внимателно сока от кутията в зелена чаша. — Моят е в Охайо — едно момиче, което Джек, мъжът ми, познавал, преди да ме срещне. — Остави кутията, обърна се с пълната чаша в ръка и се усмихна. — Не обичам да съм негостоприемна, но виждате, че имам много работа. Освен това и детето си е вкъщи. Сигурна съм, че никой не е застрелял Джек нарочно. Било е злополука. Той нямаше врагове.

Либерман премигна, кимна и посегна към палтото си, метнато на облегалката на стола.

Изумително, такава прилика! Като две капки вода.

Още по-изумително беше, че освен еднаквите издължени лица и двете момчета се държаха троснато, имаха шейсет и пет годишни бащи, бивши административни служители, умрели насилствено в разстояние на месец. А и майките им бяха на една и съща възраст — четиридесет и една-две годишни. Как да се обяснят толкова съвпадения?

Воланът се отклони надясно — изправи го и се взря през бързо движещите се чистачки. Трябваше да внимава…

Невъзможно бе да е просто съвпадение, твърде много ставаше. Каква, по дяволите, бе тази работа? Възможно ли беше мисис Къри от Ленъкс (която тъй хвалеше благородството на мъжа си) и фрау Дьоринг от Гладбек (която не изглеждаше образец на съпружеска вярност) да са имали връзка с един и същ слаб, остронос мъж девет месеца преди да се родят синовете им? Дори при такова невероятно положение (пилот на „Луфтханза“, пътуващ, представете си, от Есен до Бостън!) момчетата нямаше да са близнаци. А те бяха съвършено еднакви.

Близнаци… Менгеле се интересуваше от близнаци. Те бяха главният обект на опитите му в Аушвиц. Значи, какво? Сети се за беловласия професор от Хайделберг: „Нито едно от направените предположения не отрази участието на доктор Менгеле в проблема.“ Да, но момчетата не бяха близнаци, само изглеждаха така. В автобуса до Уърчестър той продължаваше да преобръща тази мисъл в главата си.

Не, не би могло да е друго, явно е само съвпадение. Всеки си има двойник, както безгрижно бе заявила мисис Къри, и въпреки че се съмняваше в истинността на твърдението, трябваше да признае, че в живота си бе установявал много прилики: един му бе заприличал на Борман, двама бе взел за Айхман, в пет-шестима други също се бе припознал. (Но в тези случаи ставаше дума за прилика, а не за еднаквост. И защо тя наливаше сока така внимателно? Нима беше разтревожена и се опасяваше, че треперенето на ръката ще я издаде? И защо тъй бързо го изрони, внезапно заета? По дяволите, възможно ли бе да са замесени и съпругите? Но как? Защо?)

Вече не валеше сняг, грееше слънце. Край прозореца се изнизваха ослепително бели възвишения и къщи — зимният пейзаж на Масачузетс.

Особеният интерес на Менгеле към близнаците бе добре известен факт. Всички документи за дейността на безчовечния мерзавец го потвърждаваха: аутопсии на убити близнаци за откриване на генетичните причини за дребните им различия, опити да се променят живи близнаци…

Дали пък не прекаляваше с прибързани заключения? Бе видял Ерих Дьоринг преди повече от два месеца, и то за по-малко от пет минути. А сега зърна момче от същия тип — безспорно поразителна прилика, — започна да смесва и съпоставя и изведнъж отсече: близнаци, Менгеле, Аушвиц. Ами ако просто се бе случило тъй, че двама от седемнайсетте мъже имат синове, които си приличат? Какво толкова?

А ако са повече от двама? Ако са трима?

Ето на! Отново прекалява. По тази логика можеше да си въобрази, че е нормално да срещне четирима еднакви близнаци. Човек веднъж като започне… Може би пък вдовицата в Тритау да е хвърлила око на Клаус и той да е успял да измъкне нещо повече. Шейсетгодишна жена? Вероятно бе по-млада. Четирийсет и една? Четирийсет и две?

Пристигна в Уърчестър в пет и петнайсет — единайсет и петнайсет в Европа. Веднага поръча телефонен разговор с Клаус.

Телефонистката му каза, че номерът не отговаря. Либерман я помоли да го набере пак след половин час и затвори. Помисли секунда и се свърза отново. Порови в телефонното си тефтерче и даде номера на Габриел Пивар в Стокхолм и на Ейб Голдсмит в Оденсе.

Свързаха го. Голдсмит. Говориха на немски.

— Какво има? Нови хора за проверка?

— Не, същите двама. Имаха ли синове на около тринайсет години?

— Онзи от Браминге имаше. Хорве. А Окинг от Копенхаген имаше две дъщери, над трийсетгодишни.

— Колко годишна е вдовицата на Хорве?

— Млада е. Бях изненадан. Чакай да си припомня. Малко по-млада от Натали. Към четирийсет и две годишна.

— Видя ли момчето?

— Беше на училище. Трябваше ли да говоря и с него?

— Не, просто ме интересува как изглежда.

— Слабичко момче. Снимката му с цигулка беше на пианото. Казах нещо за снимката и жената ми обясни, че е направена отдавна, когато бил деветгодишен. Сега наближавал четиринайсет.

— Тъмна коса, сини очи, остър нос?

— Не си спомням. Тъмна коса, да. За очите не знам, не беше цветна. Слабичко момче с тъмна коса, свири на цигулка. Мислех, че си се успокоил.

— Аз също. Благодаря, Ейб. Довиждане.

Тъкмо постави слушалката и телефонът иззвъня. Пивар.

— Двамата мъже, които провери, имаха ли синове на около четиринайсет години?

— Андерш Рунстен — да. Першон — не.

— Видя ли го?

— Синът на Рунстен? Нарисува ми портрет, докато чаках майка му. Пошегувах се, че ще го взема в работилницата.

— Как изглеждаше?

— Блед, слаб, с тъмна коса и остър нос.

— Сини очи?

— Ясносини.

— А майката е малко над четирийсетте?

— Аз ли ти казах?

— Не.

— Откъде, знаеш тогава?

— Не мога да говоря сега. Довиждане, Габриел. Всичко хубаво.

Телефонът иззвъня отново. Телефонистката му съобщи, че номерът на Клаус още не отговаря. Либерман й каза, че ще се обади по-късно.

Главата му се замая. Обзе го чувство за празнота, като че ли функциониращите му части бяха другаде (в Аушвиц?), а само обвивката — дрехите, кожата и косата, бяха в Уърчестър.

Изнесе лекцията си, отговоря на въпросите, надписа книгите.

Щом се върна, отново поръча номера на Клаус.

— Там е пет часът сутринта — напомни му телефонистката.

— Знам — отговори той.

Клаус се обади сънен и объркан.

— Какво? Да? Добър вечер! Къде сте?

— В Америка, в Масачузетс. Колко годишна беше вдовицата в Тритау?

— Какво?

— Колко годишна беше вдовицата в Тритау? Фрау Шрайбер.

— Боже мой! Не знам, трудно е да се каже, беше силно гримирана. Във всеки случай, много по-млада от него. Малко под или малко над четирийсет години.

— С близо четиринайсетгодишен син?

— Приблизително. Момчето се държа нелюбезно, но не мога да го упрекна. Тя го изпрати при сестра си, за да „си поговорим насаме“.

— Опишете го.

Кратка пауза.

— Слаб, висок до брадата ми, сини очи, тъмнокестенява коса, остър нос. Блед. Какво става?

Либерман очертаваше с пръст квадратните клавиши на телефона. Кръглите са по-хубави, мислеше си той. Защо са взели да ги правят квадратни?

— Хер Либерман?

— Не търсим зелен хайвер — рече той. — Открих връзката.

— Боже мой! Каква е?

Пое дъх и издиша.

— Имат едни и същи синове.

— Едни и същи какво?

— Синове! Едни и същи синове! Абсолютно еднакви момчета. Видях момчето тук и в Гладбек. Вие сте видели съвсем същото момче там. Има го и в Гьотеборг в Швеция, и в Браминге в Дания. Едно и също момче! Свири на музикални инструменти или рисува. Майката е винаги на четирийсет и една, четирийсет и две години. Пет различни майки, с пет различни синове, само че всички синове са еднакви.

— Не… не разбирам.

— И аз! Смятахме, че като открием общото, ще разберем и причината, нали? Вместо това сега всичко е още по-безумно, отколкото в началото! Пет абсолютно еднакви момчета!

— Хер Либерман, може да са шест. Фрау Раузенбергер във Фрайбург е на четирийсет и една-две години. С малък син. Не съм го виждал и не съм питал за възрастта му, не предполагах, че това ще се окаже важно, но тя ми съобщи, че и той може да постъпи в Хайделберг, само че не да учи право, а литература.

— Шест — каза Либерман.

Настъпи дълго мълчание.

— Ами деветдесет и четири? Това е ненормално.

— Шест е достатъчно ненормално — отговори Либерман. — Тогава защо да не са деветдесет и четири? Но дори и да беше нормално, а то не е, защо трябва да се избиват бащите? Да си призная, ще ми се сега да заспя и да се събудя във Виена, в онази нощ, когато започна всичко. Знаете ли какъв беше главният интерес на Менгеле в Аушвиц? Близнаците. Избиваше ги с хиляди, „с научна цел“, за да развъжда съвършени арийци. Ще ми направите ли една услуга?

— Разбира се!

— Идете отново във Фрайбург и вижте момчето, проверете дали е същото като в Тритау. Тогава ще ми кажете дали съм луд, или не.

— Ще отида още днес. Къде да ви се обадя?

— Аз ще ви се обадя. Лека нощ, Клаус.

— За мен е добро утро. Но все пак, лека нощ.

Либерман затвори телефона.

Млякото на Хана беше спряло и тя, естествено, бе разстроена. Това беше разбираемо. Но имаше ли някаква причина да се променя името на Дина? Хана настояваше.

— Не спори с мен — каза тя. — Отсега нататък ще я наричаме Фрида. Това е най-хубавото име за бебе и отново ще имам мляко.

— Безсмислено е, Хана — убеждаваше я той търпеливо и капнал от умора се тътреше по снега до нея. — Едното няма нищо общо с другото.

— Името й ще е Фрида — настояваше Хана. — Ще го променим по законен ред.

Изведнъж в снега под краката й се отвори дълбока пропаст и тя падна в нея. Дина пищеше в ръцете й. Господи! Не вярваше на очите си — вече нямаше и следа от пропаст, само девствен сняг. В следващия миг разбра, че лежи по гръб в тъмнината, че се намира в леглото си в чуждата стая. Уърчестър. Шест момчета. А Дина вече е голяма. Хана е мъртва.

Какъв отвратителен сън! Защо сънуваше такива ужасни неща? И точно това име — Фрида! Защо Хана и Дина паднаха в пропастта?…

Полежа минута неподвижно, като се опитваше да пропъди страшната гледка, после стана. Бледа светлина се процеждаше неравномерно през щорите на прозорците. Отиде в банята. Не беше ставал през нощта. Бе спал наистина добре. Само този сън!…

Върна се в стаята, занесе часовника си до един от прозорците и се взря отблизо в него. Седем без двайсет. Легна пак в топлото, легло, уви се с одеялата — лежеше и мислеше на свежа глава.

Шест еднакви момчета — не, шест момчета, които много си приличаха — съвсем еднакви — живееха на шест различни места, с шест различни майки на една и съща възраст и шест различни, умрели от насилствена смърт бащи, също връстници, с почти еднакво служебно положение. Как тъй невъзможно, след като беше реалност, факт? Така че трябваше да се занимае с този факт, да се опита да разгадае смисъла му.

Лежеше неподвижен в удобното легло и мислите му правеха свободни комбинации. Момчета, Майки. Гърдите на Хана. Мляко. Най-хубавото име за едно бебе…

Божичко, разбира се! Сигурно беше прав! Всичко си идваше на мястото… Е, не съвсем всичко, но все пак…

Това обясняваше защо онази жена така внимателно наливаше сока от грейпфрут и защо го изгони. Защо изгони и момчето. Набързо скалъпи измислиците, че уж се тревожи, дето е бос и без горна дреха.

Лежеше и се надяваше, че ще се сети за останалото. За главното — каква точно е ролята на Менгеле. Не можа.

Все пак, капка по капка…

Стана, изкъпа се, избръсна се, подряза мустаците си, среса се, глътна хапчетата, изми си зъбите, сложи си протезата в устата. Облече се и приготви нещата си за път.

Закуси и в осем без петнайсет се обади на мисис Къри в Ленъкс.

— Ало?

— Добро утро. Безпокои ви Йохан Либерман. Надявам се, че не съм ви събудил.

Мълчание.

— Станала съм.

— Как е синът ви днес?

— Не знам, още спи.

— Това е хубаво. Добре е да спи повечко. Той не знае, че е осиновен, нали? Затова станахте неспокойна, когато му казах, че има близнак. — Мълчание. — Не се тревожете, мисис Къри. Няма да му кажа. Разбирам, че искате да го запазите в тайна, и можете да разчитате на мен. Моля ви, кажете ми само едно нещо. Много е важно. От жена на име Фрида Малоуни ли го взехте? — Мълчание. — Така е, нали?

— Не. Един момент. — Звук от оставяне на слушалката, отдалечаващи се стъпки. Мълчание. Приближаващи се стъпки. Тихичко: — Ало?

— Да?

— Взехме го чрез агенция в Ню Йорк. Осиновяването беше напълно законно.

— Агенцията „Ръш-Гедис“?

— Да.

— Тя е работила там от хиляда деветстотин и шейсета до хиляда деветстотин и шейсет и трета година. Казва се Фрида Малоуни.

— Не съм чувала това име. Защо се месите? Има ли значение дали е близнак?

— Не съм сигурен.

— Тогава не ме безпокойте повече! И моля ви, не се появявайте пред Джек!

Телефонът тракна. Мълчание.

Либерман успя да хване самолета за Ню Йорк в девет часа. В десет и четирийсет беше в кабинета на заместник-административния директор на агенцията за осиновяване „Ръш-Гедис“ — стройна, хубава жена с прошарени коси. Мисис Тийг.

— На нито едно — каза му тя.

— На нито едно?

— Не. Тя не работеше по осиновяванията, нямаше нужната квалификация. Поддържаше картотеката. Разбира се, когато се бореше да не я екстрадират, адвокатът й искаше да я представи в най-добра светлина и се опитваше да докаже, че тук е играла важна роля, но тя си беше на картотеката. Ние уведомихме правителствените адвокати — естествено, държахме отношенията ни с нея да се отразяват точно — и предложихме завеждащата сектор „Кадри“ да бъде призована за свидетел. Въпреки това не я разпитаха. След това смятахме да публикуваме някакво обяснение или съобщение в печата, но решихме, че в момента ще е по-добре просто да оставим нещата да заглъхнат.

— Значи не е осигурявала домове за децата? — Либерман взе да мачка ухото си.

— На нито едно — потвърди мисис Тийг и се усмихна. — Освен това въпросът при нас стои другояче: ние трудно намираме деца, а не желаещи да ги осиновят. Търсенето далеч надхвърля предлагането. Особено след изменението на закона за аборта. Имаме възможност да помогнем на съвсем малка част от хората, които се обръщат към нас.

— И тогава ли? От хиляда деветстотин и шейсета до хиляда деветстотин шейсет и трета година?

— И тогава. Винаги е било така, но сега е най-тежко.

— Имате ли много желаещи?

— Само миналата година над трийсет хиляди. От всички краища на страната. Всъщност на континента.

— Искам да ви попитам следното — рече Либерман. — През периода 1961 — 1962 година при вас идва ли семейна двойка? Добри хора, сравнително заможни. Той е административен служител с постоянна работа. Тя е, момент да помисля малко, тя е… била тогава около двайсет и седем, двайсет и осем годишна, а той на петдесет и две. Каква възможност има да са получили дете от вас?

— Абсолютно никаква — отвърна мисис Тийг. — Не даваме на семейства, в които съпругът е толкова възрастен. Четирийсет и пет години е горната ни граница, а и тогава разрешаваме само ако са налице специални фактори. Даваме най-вече на семейства, чиито членове са малко над трийсетгодишни: достатъчно възрастни за стабилен брак и достатъчно млади, за да осигурят на детето продължително родителско присъствие. По възможност, разбира се.

— А къде би могло подобно семейство да получи дете?

— Във всеки случай не от „Ръш-Гедис“. Има други агенции, които са по-гъвкави. Съществува, разбира се, и черният пазар. Натоварват, да речем, адвоката си или някой лекар да издири непълнолетна бременна жена, която не иска аборт, или на която ще се плати, за да не прави аборт.

— Но ако първо са дошли при вас, вие сте ги отхвърлили.

— Да. Никога не сме давали на кандидати над четирийсет и пет години. Има хиляди по-подходящи семейства които чакат и се молят.

— А отхвърлените молби — запита Либерман — от Фрида Малоуни ли бяха картотекирани?

— От нея или от някоя друга служителка — отговори мисис Тийг. — Пазим молбите и преписките три години. Тогава ги пазехме пет, но сега съкратихме срока, не ни стига мястото.

— Благодаря. — Либерман се изправи с чантата. — Много ми помогнахте. Признателен съм ви.

От малка телефонна будка срещу музея за модерно изкуство „Гугенхайм“ се обади на мистър Голдмън в бюрото, организирало лекциите му. Куфарът и чантата бяха с него.

— Трябва да ви съобщя нещо много неприятно. Налага ми се да замина за Германия.

— По дяволите! Кога?

— Веднага.

— Не може! Довечера сте в Бостънския университет! Къде се намирате сега?

— В Ню Йорк. Довечера трябва да летя.

— Ама как така! Вие потвърдихте ангажимента! Билетите са продадени! А утре…

— Знам, разбирам! Мислите ли, че отменям ангажиментите си за удоволствие? Мислите, че не ми е ясно какво главоболие ви създавам и колко е неприятно това за хората? Да не говорим, че можете да ме дадете под съд! Това е…

— Никой не говори за…

— Въпросът е на живот и смърт, мистър Голдмън. На живот и смърт. Бих казал и нещо по-страшно.

— По дяволите! Кога ще се върнете?

— Не знам. Може би ще се наложи да поостана там. А след това да отида и на други места.

— Искате да кажете, че отменяте цялата обиколка?

— Повярвайте ми, ако не се налагаше…

— Това ми се е случвало само веднъж за осемнайсет години, и то с певец, а не със сериозен човек, какъвто сте вие. Разберете, възхищавам се от вас и ви желая доброто, моля ви да си помислите много сериозно. Ако отмените обиколката си по този начин, без предупреждение, как ще продължаваме договорите си с вас? Никое бюро няма да организира лекции за вас! Унищожавате възможността си да говорите в САЩ. Умолявам ви, наистина помислете.

— Мислех, докато говорихте — рече той. — Трябва да замина. Бих искал да не е така.

Взе такси до летище „Кенеди“ и смени билета си до Виена с билет до Дюселдорф през Франкфурт за първия самолет, излитащ в шест часа.

Купи си книгата на Фараго за Борман и прекара следобеда до един прозорец, потънал в четене.

[1] Дружество за обществена дейност с по един член от различна професия. — Б.пр. ↑

[2] Това е фантастично (нем.). — Б.пр. ↑

5

Обвинителният акт срещу Фрида Алтшул Малоуни и още осем души, извършвали масови убийства в Равенсбрук, се очакваше всеки момент. Поради това, когато в петък, 17 януари, Либерман се представи в кантората на адвокатите на фрау Малоуни — Цвайбел и Фаслер от Дюселдорф, — приемът, който срещна, не само не беше топъл, но нямаше дори и стайна температура. Все пак Йоахим Фаслер беше опитен адвокат и знаеше, че Либерман не ще да е дошъл да злорадствува или да си убива времето — той искаше нещо и следователно щеше да предложи нещо или можеше да му се поиска нещо в замяна. Така че, след като включи магнетофона, Фаслер прие Либерман в кабинета си.

Оказа се прав. Либерман искаше да се срещне с Фрида и да я разпита за неща, нямащи никакво отношение към дейността й през войната, а също и към предстоящия процес — въпроси, свързани с престоя й в Америка през периода 1960–1963 година. И какви точно въпроси? Осиновявания, които тя или някой друг са организирали на базата на информацията, получавана от картотеките на агенция „Ръш-Гедис“.

— Не знам за никакви осиновявания — заяви Фаслер.

— Фрау Малоуни знае — отвърна Либерман.

При положение, че се срещнат и тя отговори на въпросите му подробно и откровено, Либерман щеше да уведоми Фаслер за някои показания срещу нея от свидетели, които той е издирил.

— Кои свидетели?

— Имена не мога да ви кажа, само част от показанията им — заяви Либерман.

— Вижте какво, хер Либерман, добре знаете, че няма да купя котка в зашит чувал.

— Но и цената не е висока, нали? Ще й отнема около час. Не може да е толкова заета, по цял ден стои в килията си.

— Може да не желае да разговаря за тези евентуални осиновявания.

— Защо да не попитаме самата нея? Има трима свидетели, с чиито показания съм запознат. Вие можете или да ги чуете направо в съда, или утре да имате предварителна информация.

— Честно казано, за мен тази информация не представлява особен интерес.

— Тогава вероятно няма да се разберем.

Преговаряха четири дни и накрая се уточниха. Фрау Малоуни щеше да разговаря половин час с Либерман по въпросите, които го интересуват, при условие че: а) Фаслер присъствува; б) не присъствува четвърто лице; в) нищо не се записва и г) Либерман позволи на Фаслер да го претърси за записващо устройство точно преди разговора. В замяна Либерман щеше да каже на Фаслер всичко, което знае за вероятните показания на тримата свидетели, и да му даде информация за техните възраст, пол, занятие и настоящо физическо и психическо състояние, свързано с белези, обезобразявания или осакатявания, получени в Равенсбрук. Показанията и описанието на единия свидетел щяха да бъдат дадени преди разговора, а на другите двама — след това. Договориха се.

В сряда сутринта, 22 януари, Либерман и Фаслер тръгнаха заедно в сребристосивата спортна кола на Фаслер към федералния затвор в Дюселдорф, където се намираше Фрида Малоуни след екстрадирането й от САЩ през 1973 година, Фаслер, едър, спретнат мъж на около петдесет и пет години, бе както винаги бодър, с розови страни, но сега — след като се легитимираха и разписаха — Либерман забеляза, че му липсва обичайната надута самоувереност. Беше му казал първо за свидетеля с най-тежки обвинения, като се надяваше, че страхът от другите показания ще накара и него, и Фрида Малоуни да се отнесат сериозно към разговора.

Един служител ги качи в асансьора и ги поведе по застлан с пътека коридор. Няколко тъмничари и надзирателки седяха мълчаливо на пейки между ореховите врати, обозначени с метални букви. Служителят отвори една врата и въведе Фаслер и Либерман в квадратна стая с бежови стени, в която имаше кръгла заседателна маса и няколко стола. Два прозореца с мрежести пердета я осветяваха от две съседни стени — единият с решетки, а другият — не, което се стори нелогично на Либерман.

Служителят запали лампата на тавана, макар че стаята бе достатъчно добре осветена. Излезе и затвори вратата.

Оставиха шапките и чантите си на рафта над закачалката в ъгъла, свалиха палтата си и ги закачиха. Либерман застана с протегнати ръце, а Фаслер го претърси със заядлива решителност. Опипа джобовете на окаченото палто на Либерман и го накара да отвори чантата. Либерман въздъхна, но откопча каишите и я отвори — показа документи и книгата на Фараго. Затвори я и я закопча.

Това с решетките и прозорците си имаше обяснение — прозорецът без решетка гледаше към ограден с висока стена двор, намиращ се далеч долу, а под другия наблизо имаше черен покрив. Седна на масата с гръб към прозореца с решетката, но веднага стана, за да избегне дилемата да стане, или не, когато влезе Фрида Малоуни.

Фаслер открехна прозореца с решетката и се загледа навън, повдигнал мрежестото бежово перде.

Либерман скръсти ръце и впери очи в гарафата и обвитите с хартия чаши, поставени на поднос върху масата.

Беше докладвал досието на Фрида Алтшул и местонахождението й пред германските и американските власти в 1967 година. Досието беше в картотеките на Центъра, съставено от разговори и кореспонденция с десетина оцелели от Равенсбрук (включително тримата бъдещи свидетели). Местонахождението й му беше посочено от две оцелели сестри, които бяха разпознали бившата си надзирателка на едно надбягване в Ню Йорк и я бяха проследили до дома й. Самият той не беше я виждал. Не го радваше мисълта, че ще седне на една маса с нея. Освен всичко друго, средната му сестра Ида бе загинала в Равенсбрук — напълно възможно бе Фрида Алтшул Малоуни да е била причина за смъртта и.

Пропъди мисълта за Ида от ума си, изтласка всичко, освен агенция „Ръш-Гедис“ и шест или повече момчета, които си приличаха. Предстоеше му да се срещне с бивша служителка от картотеките на „Ръш-Гедис“. Щеше да седне на тази маса срещу нея, да си поговори и може би щеше да открие какво, по дяволите, става.

Фаслер се извърна от прозореца, намести маншета си и погледна намръщено часовника. Вратата се отвори и влезе Фрида Малоуни в светлосиня униформена рокля, с ръце в джобовете. Надзирателката се усмихна през рамото й.

— Добро утро, хер Фаслер.

— Добро утро — отвърна Фаслер и пристъпи към тях. — Как сте?

— Благодаря, добре — рече надзирателката. Вратата скри отправената към Либерман усмивка.

Фаслер сложи ръка на рамото на Фрида Малоуни, целуна я по бузата и я заведе в ъгъла, като й говореше тихо. Едрата му фигура я скри от погледа на Либерман.

Либерман се изкашля, притегли стола към масата и седна.

Видът й не бе по-различен от този на снимката: обикновена жена на средна възраст. Дребен ръст, прошарена коса, прибрана отстрани, нагоре с букли. Болезнен сивкавобял цвят на кожата, широка челюст, уста, издаваща огорчение. Уморени, но решителни очи. В затворническата си рокля Фрида Малоуни би могла да мине аз отрудена камериерка или келнерка. Някой ден, помисли си той, бих искал да видя чудовище, което да прилича на чудовище. Хвана се за края на дебелата дървена маса и се постара да чуе какво говори Фаслер.

Те тръгнаха към масата.

Либерман погледна Фрида Малоуни, погледна го и тя — измери го с поглед. Сини очи, тънки, извити надолу устни. В това време Фаслер издърпа назад стола срещу него. Тя кимна и седна.

Либерман й кимна в отговор.

Фрида отправи благодарна усмивка към Фаслер, подпря лакти на стола и забарабани с пръсти по ръба на масата ту с едната, ту с другата ръка, като доста бързо ги редуваше. Сетне спря, отпусна ръце и се загледа в тях.

Очите на Либерман също наблюдаваха ръцете й.

— Вече можем да започнем — каза Фаслер, седнал вдясно от Либерман, вперил поглед в часовника на извитата си китка. — Единайсет и двайсет и пет. — Погледна Либерман.

Либерман гледаше Фрида Малоуни. Гледаше го и тя. Тънките й вежди се повдигнаха.

Той сякаш не можеше да проговори. Задушаваше го мисълта за Ида. Сърцето му биеше лудо.

Фрида Малоуни прехапа долната си устна, погледна Фаслер, след това отново Либерман.

— Нямам нищо против да говоря за децата — рече тя. — Ощастливих много хора. Не се срамувам от това. — Говореше с меко южногерманско произношение, по-лесно за възприемане от дюселдорфското скрибуцане на Фаслер. — Що се отнася до „Камараденверк“ — в гласа й зазвуча презрение, — с тях вече нямам нищо общо. Ако бяхме в дружески отношения, нямаше да се намирам тук, нали? Щях да съм в Sowze Amayrica[1]. — Очите й се разшириха. — Щях да си живея живот!

Вдигна ръка над главата си и щракна с пръсти, като полюляваше тялото си в пародия на латиноамерикански ритъм.

— Мисля, че ще е най-добре — обади се Фаслер, — ако му кажете всичко, както го казахте на мен. — Погледна към Либерман. — След това можете да й задавате въпроси. Доколкото ви позволява времето. Съгласен ли сте?

— Да — рече Либерман, Най-сетне успя да си поеме дъх. — Ако остане време за въпроси.

— Наистина ли смятате да броите минутите? — обърна се Фрида Малоуни към Фаслер.

— Разбира се — отвърна той. — Уговорката си е уговорка. — Обърна се към Либерман: — Не се тревожете, ще имате достатъчно време.

Погледна Фрида Малоуни и кимна.

Тя скръсти ръце върху масата и впери очи в Либерман.

— През пролетта на хиляда деветстотин и шейсета година с мен се свърза представител на Организацията — започна тя. Мой чичо в Аржентина им беше разказал за мен. Той почина. Поръчаха ми да си намеря работа в агенция за осиновяване. Алоис, човекът, който дойде, имаше списък на три-четири агенции. Каза, че всяка от тях ще е подходяща, стига да имам достъп до картотеката. Алоис беше единственото име, с което ми се представи, без фамилия. Над седемдесетгодишен, с побелели коси, типичен „ветеран“, с много изправена стойка. — Погледна въпросително Либерман. Той не отговори, а тя се облегна на стола и заразглежда ноктите си. — Отидох — продължи. — Нямаше свободни места. Но в края на лятото ми се обадиха от „Ръш-Гедис“ и ме назначиха за завеждаща картотека. — Усмихна се замислено. — Мъжът ми помисли, че съм луда да отида на работа в Манхатън. Тогава работех в една гимназия, намираше се на петнайсетина минути от къщи. Казах му, че в „Ръш-Гедис“ са ми обещали след година-две да ме…

— Само същественото — обади се Фаслер.

Фрида Малоуни се намръщи и кимна.

— И тъй, постъпих в „Ръш-Гедис“. — Погледна Либерман. — Задачата ми беше да преглеждам пощата и да търся молби, в които съпругът е роден между хиляда деветстотин и осма и хиляда деветстотин и дванайсета година, а съпругата — между 1931 и 1935 година. Мъжът трябваше да е административен служител, и двамата да са бели, християни. Така ми нареди Алоис. Когато откривах такива семейства, а това се случваше един-два пъти месечно, правех копия на машината, включително на цялата преписка между „Ръш-Гедис“ и семействата. Правех по две копия, по едно за Алоис и едно за мене. Неговите изпращах на номера на пощенската кутия, който ми беше дал.

— Къде? — запита Либерман.

— Там, в Манхатън: Станция „Планетариум“ в Уест Сайд, Търсех подходящи молби и му ги изпращах през цялото време, докато работих там. След около година стана по-трудно да ги издирвам, защото бях прегледала цялата картотека и трябваше да търся само сред новите. Тогава промениха условието мъжът да е административен служител. Работата му можеше да е и подобна на административната. Възможно беше мъжът да работи в голяма организация и да има известна власт, например да отговаря за исковете за застраховки. Така че трябваше отново да прегледам картотеката. За три години трябва да съм изпратила четирийсет-четирийсет и пет молби. Копия на молби. — Присегна се, взе от подноса увита в хартия чаша и започна да я върти в ръце. — Между… Коледа на хиляда деветстотин и шейсета година и края на лятото на хиляда деветстотин шейсет и трета година, когато задачата ми свърши и аз напуснах, правех следното: Алоис, или един друг човек, Вили, ми се обаждаха. Обикновено Вили. Казваше; „Провери дали… семейство Смит в Калифорния иска едно през март.“ Или посочваше друг месец, но обикновено два месеца след разговора. „Питай и семейство Браун в Ню Джърси.“ Понякога ми даваше три имена. — Погледна Либерман и обясни; — Хора, чийто молби им бях изпратила. — Той кимна. — Така. Обаждах се у Смит и у Браун… — Разгъна обвивката в горната част на чашата. — Казвах, че бивши техни съседи са ни съобщили, че искат дете. Интересуват ли се още? Почти винаги, да. — Погледна предизвикателно Либерман. — Не само се интересуваха. Те полудяваха от радост. Особено жените. — Хвана обвивката в ръка и започна бавно да избутва чашата надолу. — Казвах им, че мога да им намеря здраво бебе на няколко седмици, да речем, през март или в съответния месец. С документи за осиновяване от щата Ню Йорк. Но първо трябваше веднага да ми изпратят пълни медицински изследвания. Давах им номера на пощенската кутия на Алоис. Трябваше да се съгласят никога да не казват на детето, че е осиновено. Твърдях, че майката настоява. И, разбира се, трябваше да ми платят нещичко, когато идваха да вземат детето, ако го взимаха. Обикновено хиляда долара или повече, в зависимост от възможностите им. Разбирах това от молбите. Достатъчно, за да изглежда обикновена сделка на черния пазар. — Остави смачканата хартия на подноса и отпуши гарафата. — Няколко седмици по-късно ми се обаждаха. „Смит не е подходящ. Браун може да го получи на петнайсети март.“ Или може би… — Наведе гарафата над чашата, наведе я още, но беше празна. — Колко типично! — рече тя и обърна черната гарафа надолу. — Типично за начина, по който е организирано това мръсно място. Чашите са грижливо увити, но в бутилката няма вода! По дяволите! — Тръшна гарафата на подноса и увитите чаши подскочиха.

Фаслер стана.

— Ще налея малко — рече той и взе гарафата. — Вие продължавайте. — Запъти се към вратата.

Фрида Малоуни се обърна към Либерман.

— Бих могла да ви говоря много за безкрайната некадърност на управата тук… Отвратително! Докъде бях стигнала? Да, казваха ми кой ще вземе бебето и кога. Ако и двете семейства бяха подходящи, нареждаха ми да се обадя и на второто семейство и да кажа, че вече е късно за това дете, но знам за едно бебе, което ще се роди през юни, — стиснала устни, тя взе да върти чашата между дланите си. — Вечерите, когато се предаваха бебетата, предварително се подготвяха много добре. Подготвяхме ги от една страна Алоис или Вили и аз, и от друга, аз и семейството. Аз трябваше да бъда в стаята на мотел „Хауърд Джонсън“ на летище „Кенеди“, тогава „Айдълуайлд“, под името Елизабет Грегъри. Младо семейство или сама жена, понякога стюардеса, ми носеха бебето. Някои от жените се появиха неколкократно, но обикновено биваха различни. Носеха и документите. Точно като истинските, с всички данни за осиновителите. Час или два по-късно идваше семейството да вземе бебето. Всички бяха радостни и благодарни. — Погледна Либерман. — Добри хора, които щяха да станат добри родители. Плащаха ми и обещаваха, карах ги да се закълнат в Библията, която имах в стаята, че никога няма да кажат на момчето, че е осиновено. Бяха само момчета. Много сладки. Те си прибираха детето и заминаваха.

— Не знаехте ли откъде ги пращат? — попита Либерман. — Откъде идваха децата?

— Момчетата ли? От Бразилия. — Фрида Малоуни отмести поглед. — Хората, които ги носеха, бяха бразилци — каза тя и протегна ръка. — И стюардесите бяха от бразилската авиокомпания „Вариг“.

Взе гарафата от Фаслер, поднесе я към чашата и наля вода. Фаслер заобиколи масата и седна.

— От Бразилия… — повтори Либерман.

Фрида Малоуни отпи и с другата ръка премести гарафата на подноса. Отпи още, остави чашата и облиза устни.

— Почти всичко вървеше като по часовник — продължи тя. — Веднъж обаче семейството не дойде. Обадиха се и ми казаха, че са променили решението си. Взех бебето вкъщи и уредих да дойде следващото семейство. Също и нови документи. Казах на мъжа ми, че в „Ръш-Гедис“ е станала бъркотия и няма място за детето. Той не знаеше нищо. Не знае и до ден-днешен. Това е всичко. Бяха общо около двайсет бебета, няколко едно след друго в началото, а след това по едно на всеки два-три месеца.

Отново вдигна чашата и пи.

— Без дванайсет минути — обади се Фаслер, като си гледаше часовника. Усмихна се на Либерман. — Видяхте ли? Остават ви още седем минути.

Либерман погледна Фрида Малоуни.

— Как изглеждаха бебетата?

— Красиви — отговори тя. — Сини очи, тъмна коса. Всички си приличаха, повече от обикновено. Имаха европейски, а не бразилски вид. Светла кожа и сини очи.

— Казвали ли са ви, че са от Бразилия, или вие сама решихте въз основа на…

— Не са ми казвали нищо за тях. Знаех само коя вечер ще ги донесат в мотела и в колко часа.

— Как смятате, чии деца са били?

— Нейното мнение — намеси се Фаслер — няма да промени нищо.

Фрида Малоуни махна с ръка.

— Какво значение има? — рече тя и се обърна към Либерман. — Мислех, че са деца на немци в Южна Америка. Може би незаконни деца на немски момичета и южноамерикански момчета. А защо Организацията ги внася в Северна Америка и избира така внимателно семейства, не можах да разбера.

— Не питахте ли?

— В самото начало, когато Алоис за първи път ми обясни какви молби да търся, попитах за какво става дума. Каза ми да не задавам въпроси, а да правя каквото ми се нарежда. За отечеството.

— Сигурен съм, че сте съзнавали — напомни й Фаслер, — че ако бяхте отказали, той щеше да ви изложи на неприятностите, които ви се случиха години по-късно.

— Да, разбира се — потвърди Фрида Малоуни. — Естествено, че осъзнавах това.

— Двайсетте семейства, на които дадохте децата… — започна Либерман.

— Около двайсет — отбеляза Фрида Малоуни, — може да бяха по-малко, но не повече.

— Всички ли бяха американци?

— Искате да кажете от САЩ? Не, някои бяха от Канада. Пет-шест семейства от Канада. Другите бяха от САЩ.

— А европейци?

— Не.

Либерман поседя мълчаливо и потърка ухото си. Фаслер отново погледна часовника.

— Помните ли имената им? — попита Либерман.

Фрида Малоуни се усмихна.

— Беше преди тринайсет-четиринайсет години — каза тя. — Помня едно, казват се Уийлок, защото взех от тях куче и понякога им се обаждах за съвет. Отглеждаха добермани. Семейство Хенри Уийлок от Ню Провидънс, щата Пенсилвания. Споменах им, че искаме да вземем куче, и ми доведоха Сали. Беше точно на десет седмици, когато дойдоха за бебето. Красиво куче. Още е при нас. При мъжа ми.

— А семейство Гътри?

Фрида Малоуни го погледна и кимна.

— Да — рече тя. — Вярно, че първият беше Гътри.

— От Тюсън.

— Не. От Охайо. Не, не, от Айова. Точно така, от Еймс, щата Айова.

— Преместили са се в Тъксън — каза Либерман. — Той умря при злополука миналия октомври.

— Така ли?

— Кое семейство беше след Гътри?

Фрида Малоуни поклати глава.

— Точно тогава бяха много начесто, само през две седмици.

— Къри? — попита той.

Погледна към Либерман.

— Да, имаше семейство Къри. От Масачузетс. Но не веднага след Гътри. Почакайте малко. Гътри беше в края на февруари, след това имаше още едно семейство, някъде от Южните щати, мисля от Мейкън, и чак тогава беше Къри. След него семейство Уийлок.

— Две седмици след Къри?

— Не, два или три месеца. След първите три станаха по-нарядко.

Либерман се обърна към Фаслер.

— Ще възразите ли, ако запиша това? Няма да й причини вреда. Било е в Америка, при това отдавна.

— Добре — каза Фаслер, като се намръщи и въздъхна.

— Толкова ли е важно? — запита Фрида Малоуни.

Либерман извади писалка и намери в джобовете си къс хартия.

— Как се пише Уийлок?

Тя му продиктува.

— Ню Провидънс, щата Пенсилвания?

— Да.

— Постарайте се да се сетите колко време след Къри получиха бебето?

— Не помня точно. Два или три месеца. Периодите не бяха еднакви.

— По-близо до два или до три месеца?

— Не си спомня — обади се Фаслер.

— Добре — каза Либерман. — Кой беше след Уийлок?

Фрида Малоуни въздъхна.

— Не се сещам подред. Бяха двайсет — в течение на повече от две и половина години. Имаше някакви Труман, но не бяха роднини на президента. Мисля, че беше едно от канадските семейства. Имаше и… Коруин или Корбин, нещо подобно. Всъщност Корбет.

Припомни си още три имена и шест града. Либерман ги записа.

— Времето — напомни Фаслер. — Имате ли нещо против да ме почакате навън?

Либерман прибра писалката и хартийката. Погледна Фрида Малоуни и кимна. Тя кимна в отговор.

Стана и отиде до закачалката, преметна палтото си през ръка, взе шапката и чантата. Стигна до вратата и спря. Постоя секунда-две и се обърна.

— Бих искал да задам още един въпрос — рече той.

Те го погледнаха. Фаслер кимна.

— Кога е рожденият ден на кучето ви? — попита той, вперил очи във Фрида Малоуни.

Тя го изгледа с недоумение.

— Знаете ли? — настоя Либерман.

— Да — отвърна тя. — Двайсет и шести април.

— Благодаря — каза Либерман и се обърна към Фаслер. — Моля ви, не се бавете, искам да приключа с тази работа.

Извърна се, отвори вратата и излезе в коридора.

Седна на една пейка и започна да пресмята с помощта на писалката и джобно календарче. Надзирателката, седнала от другата страна на сгънатото му палто, попита:

— Мислите ли, че ще можете да я измъкнете?

— Не съм адвокат — отвърна той.

Фаслер въртеше нервно волана в задръстеното движение.

— Нищо не разбирам — говореше той. — Бихте ли ми обяснили какво общо има Организацията с тези деца?

— Съжалявам — отговори Либерман, — но това не влиза в уговорката ни.

А всъщност и той самият не знаеше.

Върна се във Виена, където по силата на съдебно решение бюрата и картотеките се местеха в кантора, която Макс беше намерил — две стаички в занемарена сграда в Петнайсети район. Следователно и той трябваше да се премести веднага — Лили вече търсеше по-малък и по-евтин апартамент (сбогом, Гланцер, мръсник такъв). След направените разходи — двумесечна предплата за кантората, съдебни такси, разноски по пренасянето, сметката за телефона — в банката остана сума, недостатъчна за билет до Залцбург, а трябваше да пътува и до Вашингтон. Налагаше се да бъде там по-следващата седмица, на четвърти или пети февруари.

Докато Макс и Естер се опитваха да преобразят новата кантора, тъй че от рекламно бюро „Х. Хаупт и син“ тя да се превърне в Информационен център за военнопрестъпници, Либерман се постара да им обясни какво е положението.

— Семействата Гътри и Къри — говореше той, докато изстъргваше второто „Х“ от вратата с острието на увит в хартия бръснач — са получили децата си в интервал от около четири седмици, в края на февруари и края на март 1961 година. А Гътри и Къри бяха убити един след друг, в същия интервал — четири седмици и един ден — и в същия ред. Знам също така, че семейство Уийлок са получили детето си около пети юли, знам го, защото са дали на Фрида Малоуни кученце на десет седмици, родено на 26 април…

— Какво? — Естер се обърна и го погледна. Крепеше на стената карта, която Макс закачаше с кабари.

— … а от края на март до пети юли — продължаваше да говори и да стърже Либерман — са близо четиринайсет седмици. Тъй че вероятността Уийлок да бъде убит около двайсет и втори февруари, четиринайсет седмици след Къри, е голяма. Затова искам да бъда във Вашингтон две-три седмици предварително.

— Мисля, че разбирам — каза Естер.

— Какво толкова има за разбиране? — обади се Макс. — Убиват ги в същия ред, в който са получили децата и през същия интервал. Въпросът е — защо?

Либерман чувствуваше, че въпросът ще трябва да почака. Най-важното сега беше да се спрат убийствата, независимо от причината им, и най-добре бе да се действува чрез Федералното бюро за разследване на САЩ. Оттам можеха лесно да удостоверят, че двамата мъже, загинали при „злополука“, са бащи на незаконно осиновени момчета, които си приличат, и че Хенри Уийлок е третият по ред (или четвъртият, ако се открие човекът от Мейкън). Три-четири дни преди или след двайсет и втори февруари можеха да заловят определения за Уийлок убиец и да научат от него имената, а може би и програмата на останалите пет. (Либерман бе убеден, че шестимата убийци работят самостоятелно, а не по двойки, заради близките по време убийства на Дьоринг, Гътри, Хорве и Рунщен в различни страни).

Всъщност най-лесно бе да отиде във Федералния отдел за криминални разследвания в Бон, тъй като знаеше със сигурност, че някоя немска агенция за осиновяване (също и една английска и три скандинавски) са имали своята Фрида Малоуни, която е претърсвала картотеките и е разпределяла децата. Клаус бе установил, че момчето от Фрайбург прилича досущ на това от Тритау, а самият Либерман, докато беше в Дюселдорф, се обади по телефона на госпожите Дьоринг, Раузенбергер и Щрайбер и в отговор на въпроса: „Кажете ми, моля, вашият син осиновен ли е?“ — получи две учудени и уморени потвърждения, едно яростно отрицание и три препоръки да си гледа работата.

Но в Бон не можеше да посочи следващата жертва, а обясненията му как е накарал Фрида Малоуни да проговори нямаше да се посрещнат добре. Самият той нямаше да бъде посрещнат добре, а се надяваше, че във Вашингтон ще му окажат по-любезен прием.

Седна на телефона в новата кантора и започна да се обажда на някои от хората, които преди финансираха Центъра.

— Не ми е приятно да ви оказвам натиск, но повярвайте ми, много е важно. Сега сме по следите на една фашистка акция. Участвуват шестима есесовци и Менгеле.

Инфлация, обясняваха му. Икономическа криза. Бизнесът вървеше зле. Започна да говори за мъртвите им родители и за милионите убити, което мразеше да прави, мразеше да събужда чувство за вина и по този начин да събира пари. Получи няколко обещания.

— И моля ви, веднага — настоя той. — Важно е.

— Как е възможно — рече Лили, като сипа в чинията му втора порция картофени крокети — толкова момчета да си приличат?

— Мила — обади се Макс през масата, — не казвай, че е невъзможно. Йохан ги е видял. Приятелят му в Хайделберг също.

— И Фрида Малоуни ги е видяла — добави Либерман. — Бебетата били еднакви. Каза, че приликата била по-голяма от обикновено.

Лили издаде звук, като че ли плюеше на пода до себе си.

— Трябва да я осъдят на смърт.

— Използувала е името Елизабет Грегъри — каза Либерман. Исках да я питам дали някой й го е дал, или сама го е избрала, но забравих.

— Какво значение има? — запита Макс, без да спира да дъвче.

— Грегъри е името, което Менгеле е използувал в Аржентина — обади се Лили.

— Аа, сега разбирам.

— Трябва да е негова идея — отбеляза Либерман. — Всичко идва от него, цялата операция. Оставил е почерка си навсякъде дори да не е искал.

Пристигнаха малко пари от Швеция и САЩ и той си резервира място в самолета за Вашингтон през Франкфурт и Ню Йорк за вторник, 4 февруари.

В петък вечерта, 31 януари, Менгеле използуваше името Менгеле. Долетя с охраната си във Флорианополис на остров Санта Катарина, разположен някъде по средата между Сао Паоло и Порто Алегре, където в балната зала на хотел „Нуово Хамбурго“, украсена за случая със свастики и червено-черни знамена. Синовете на националсоциализма организираха бал с куверт по сто крусейрос на глава. Какво оживление настъпи, когато се появи Менгеле! Известните в цял свят нацисти, играли ръководни роли в третия райх, проявяваха снобизъм и отклоняваха подобни покани под предлог, че са болни. Освен това правеха заядливи забележки по адрес на водача на организацията Ханс Щрооп (за когото и самите синове понякога признаваха, че прекалява в стремежа си да подражава на Хитлер). Но ето че беше дошъл самият хер доктор Менгеле, от плът, кръв, и облечен в бял фрак се ръкуваше, целуваше бузи, сияеше, смееше се и повтаряше новите имена. Колко мило, че е дошъл! И колко здрав и щастлив изглеждаше!

И наистина беше щастлив. Защо не? Днес беше трийсет и първи, нали? Утре щеше да постави още четири кръстчета на схемата си и да преполови първата колона. Осемнайсет. Посещаваше всички балове и приеми, организирани напоследък — естествена реакция след болката и депресията, които бе изживял през ноември и в началото на декември, когато за известно време изглеждаше, че оня мръсен гадник Либерман ще развали всичко. Докато отпиваше от шампанското в празнично украсената бална зала, пълна с възхитени арийци — някои мъже бяха в нацистки униформи (обстановката му напомняше Берлин през трийсетте години), — с изумление се сещаше за състоянието, в което бе изпаднал само преди два месеца. Беше заприличал на герой от роман на Достоевски! Кроеше планове как ще започне да действува сам, ако Организацията го предаде (тогава тя несъмнено бе на косъм от предателството). Всъщност това бе дело на Либерман, заради когото Мунд бе принуден да се разкарва из цяла Франция, а Швимер се щураше из разни градове в Англия, но накрая старецът, слава богу, се бе отказал и се прибра вкъщи, като очевидно смяташе, че оня млад американец, агентчето му, е сгрешил. (Слава богу, че го заловиха, преди да пусне касетата на Либерман.) Тъй че сега можеше да пийне шампанско и да хапне от тези изискани деликатеси („Радвам се, че сте тук! Благодаря!“), докато бедният Либерман гони вятъра из Америка според „Ню Йорк Таймс“ — сега бе там да изнася лекции. При това през зимата! Господи, изпрати му сняг! Много сняг!

Седеше на подиума вдясно от Щрооп, който вдигна красноречив тост в негова чест (не беше чак такъв идиот, за какъвто го имаше) и съсредоточи вниманието си върху главозамайващата блондинка отдясно. Оказа се, че е миналогодишната „Мис Наци“, и нищо чудно. Но сега носеше халка и не можеше да излъже набитото му око — беше бременна в петия месец. Съпругът беше в Рио по работа. Толкова бе възхитена, че седи редом до такъв изтъкнат… Защо пък да не се уреди? Спокойно можеше да остане да нощува и да отлети рано сутринта.

Докато танцуваше с бременната „Мис Наци“ и опипваше наистина забележителния й задник, зърна Фарнбах, който танцуваше до него.

— Добър вечер! — чу той гласа му. — Как сте? Разбрахме, че сте тук, и щяхме да разбием вратата, за да влезем. Разрешете да ви представя жена си Илзе. Любима, хер доктор Менгеле.

Продължи да танцува на място, усмихваше се и мислеше, че е препил, но Фарнбах не изчезна и не се превърна в някой друг. Остана си Фарнбах, дори ставаше все повече Фарнбах — с обръсната глава и дебели устни, похотливо се представяше на „Мис Наци“, а грозноватата дребна женица в ръцете му чуруликаше за „чест“, „удоволствие“ и „въпреки че ми отнехте Бруно!“

Спря да танцува и освободи ръцете си.

— Отседнали сме в „Екселсиор“ — весело му обясняваше Фарнбах. — Втори мъничък меден месец.

— Точно сега трябваше да сте в Кристианстад — изсъска Менгеле и го стрелна с поглед. — Трябваше да се готвите да убиете Оскаршон.

Грозната женица ахна. Фарнбах пребледня и го загледа.

— Предател! — изкрещя Менгеле. — Свинско…

Думите не бяха достатъчно силни, нахвърли се върху Фарнбах и впи нокти в дебелия му врат, заблъска го назад през танцуващите, взе да го души. Фарнбах го хвана за ръцете. Лицето му почервеня, сините му очи изхвръкнаха, така му се падаше… Писък на жена, обърнати лица: „Божичко!“ Една маса спря полетелия назад Фарнбах, другият й край се вдигна. Хората се отдръпнаха. Менгеле натискаше Фарнбах и го душеше — масата се обърна и на пода се изсипаха чинии, чаши и прибори, а върху бръснатата глава на Фарнбах се изля смесица от супа и вино и потече по моравото му лице.

Нечии ръце задърпаха Менгеле, пищяха жени, музиката изтъня и замря. Руди се впи в китките му и го загледа умолително.

Менгеле пусна Фарнбах, остави се да го отдръпнат, изопна тяло.

— Този човек е предател — извика той към всички. — Предаде мен, предаде и вас! Предаде расата! Предаде цялата арийска раса!

Грозната женица запищя, коленичила до Фарнбах. Той лежеше на пода червен, целият оплескан и разтриваше шията си, като с труд поемаше въздух.

— В главата му има стъкла — изплака тя. — Божичко! Доведете лекар! Бруно, Бруно!

— Този човек трябва да умре — обясняваше задъхано Менгеле на хората край себе си. — Предаде арийската раса. Беше му възложена задача, войнишки дълг. А предпочете да не го изпълни.

Хората изглеждаха смутени и разтревожени. Руди разтриваше покритите с петна китки на Менгеле.

Фарнбах захриптя, мъчейки се да каже нещо. Отблъсна ръката на жена си, притиснала салфетка към лицето му, подпря се на лакът и погледна нагоре към Менгеле. Закашля се и заразтрива шията си. Жена му прегърна мокрите му рамене.

— Не се движи! — каза тя. — Божичко! Къде е лекарят?

— Те ме… — излая Фарнбах. — Те ме… Извикаха…

Капка кръв се плъзна по дясното му ухо и се превърна в малка рубинена обица, която постепенно набъбваше и увисваше.

Менгеле се втренчи в него и преглътна.

— Понеделник! — хриптеше Фарнбах. — Бях в Кристианстад! Уреждах… — погледна хората и Менгеле — това, което трябваше да свърша!

Кървавата обица капна, на нейно място започна да расте нова.

— Извикаха ме в Стокхолм… казали са… — погледна първо жена си, сетне Менгеле — … на човека, когото познавам, че трябва да се върна. В управлението на компанията. Веднага.

— Лъжеш! — просъска Менгеле.

— Не! — извика Фарнбах, обицата му капна. — Всички са върнати! Един беше в… службата, когато отидох там. Двама вече бяха ходили. Другите двама бяха на път.

Менгеле се втренчи в него и преглътна.

— Защо?

— Не знам — отговори Фарнбах с упрек. — Вече не задавам въпроси. Правя каквото ми кажат.

— Къде е лекарят? — изпищя жена му.

— Съобщено е, ще дойде! — подвикна някой от вратата.

— Аз… съм лекар — каза Менгеле.

— Да не сте посмели да се доближите до него!

Менгеле погледна жената на Фарнбах.

— Млъкни! — извика той и се огледа. — Има ли някой пинсети?

Преместиха Фарнбах в кабинета и Менгеле, въоръжен с пинсети, започна да вади стъкълца от темето му, като гледаше през лупа, а Руди държеше наблизо силна лампа.

— Още няколко — рече той и изхвърли стъкълце в пепелника.

Фарнбах седеше наведен и мълчеше. Менгеле проми раните с дезинфекциращ разтвор и ги покри с квадратна марля.

— Много съжалявам — каза той.

Фарнбах се изправи и опъна мокрия си фрак.

— А кога ще разберем защо ни изпратиха?

Менгеле го изгледа.

— Мислех, че сте спрели да задавате въпроси.

Фарнбах се обърна на токове и излезе. Менгеле подаде на Руди пинсетите.

— Намери Тинтин — нареди му той, преди да го отпрати. — Скоро тръгваме. Нека предупреди Ерико. А ти затвори вратата.

Прибра нещата в санитарната чанта, седна на разхвърляното бюро, свали очилата и избърса с ръка челото си. Извади табакерата, запали цигара и дръпна. Хвърли клечката върху стъкълцата. Сложи пак очилата и извади тефтерчето с адреси.

Набра домашния телефон на Зайберт. Прислужницата бразилка с кикотене му обясни, че сеньорът и сеньората са излезли неизвестно къде.

Опита в щаба, без особена надежда да му отговорят. Нямаше никой.

Зигфрид, синът на Острайхер, му даде друг номер, откъдето се обади самият Острайхер.

— Менгеле на телефона. Обаждам се от Флорианополис. Току-що видях Фарнбах.

Тишина.

— По дяволите! — чу се в слушалката след малко. — Полковникът смяташе да ви каже утре сутрин. Все отлагаше. Много е отчаян. Бори се до последна възможност.

— А, значи, борим се — каза натъртено Менгеле. — Какво е станало?

— Пак онзи кучи син Либерман. Миналата седмица се е срещнал с Фрида Малоуни.

— Но той е в Америка! — извика Менгеле.

— Не, освен ако са преместили Америка в Дюселдорф. Тя сигурно му е казала всичко, което знае. Адвокатът й е разпитвал някои наши приятели по какъв повод сме се занимавали с черна борса на деца през шейсетте години. Убедил ги е, че е така, и те запитаха нас. Рудел долетя миналата неделя и проведохме тричасово заседание. Зайберт настояваше да присъствувате, но Рудел и още няколко души се противопоставиха. Това е. Хората се върнаха във вторник и сряда.

Менгеле вдигна очилата на челото си, притисна с пръсти очите си и простена:

— Защо просто не убиха Либерман! За какви ги мислите тия хора? Та те са арийци! Мунд щеше да подскочи от радост. Искаше да го направи още в началото. Той е по-умен от всички ваши полковници, взети заедно.

— Искате ли да чуете техните доводи?

— Говорете. Ако повърна, докато ви слушам, моля да ме извините.

— Седемнайсет души са убити. Според вашите изчисления това значи, че можем да разчитаме на един-два успешни резултата. Може би още един-двама от останалите, тъй като някои от мъжете ще умрат на тази възраст от естествена смърт, Либерман още не знае всичко, защото и Малоуни не знае. Но може да си е спомнила имена и ако е така, следващият му логичен ход е да постави капан на Хесен.

— Върнете тогава само него! Защо и шестимата?

— Това каза и Зайберт.

— Тогава какво?

— Сега наистина ще повърнете. Цялата работа е вече твърде рискована. Цитирам ви думите на Рудел. Ще свърши с това, че Организацията ще привлече много погледи. Също и ако убием Либерман. По-добре да се задоволим с един-два или дори повече успешни резултата, които са напълно достатъчни, нали? И да прекратим всичко. Нека Либерман прекара остатъка от живота си в търсене на Хесен.

— Но той няма да го направи. Вероятно ще се ориентира и ще съсредоточи вниманието си върху момчетата.

— Може би да, може би не.

— Истината е — заговори Менгеле, като си свали очилата, — че те са група изморени старци, загубили твърдостта си. Единственото, което искат, е да доживеят до дълбока старост в крайморските си вили. Изобщо не ги интересува дали внуците им няма да са последните арийци в един смрадлив свят. Бих ги изправил пред взвода за разстрел.

— Недейте така, те ни помогнаха да стигнем дотук.

— А ако изчисленията ми са грешни? Ако вероятността не е едно към десет, а едно към двайсет? Или трийсет? Или деветдесет и четири? Какво ще стане тогава?

— Разберете, ако зависеше от мен, щях да убия Либерман независимо от последствията и да продължа! На ваша страна съм. Зайберт също. Знам, че не вярвате, но той се бори много. Ако не беше той, въпросът щеше да се реши за пет минути.

— Мислите ли, че това ме утешава? — рече Менгеле. — Трябва да тръгвам. Лека нощ. — Затвори телефона.

Седеше, подпрял лакти на бюрото, с брадичка върху палците на стиснатите си в юмрук ръце. Устните му докосваха кокалчетата на свитите пръсти. Винаги е така, мислеше той, когато човек зависи от другите. Имало ли е на този свят прозорлив човек, гений (да, по дяволите, гений), комуто да са помагали Руделовци или Зайбертовци!

Отвън пред затворената врата чакаха Руди, Ханс Щрооп и адютантите му, организаторът на банкета и генералният директор на хотела, а на дискретно разстояние — Мис Наци, която явно не слушаше какво й говори млад униформен мъж.

Когато Менгеле излезе, Щрооп се отправи към него с разтворени ръце и мазна усмивка.

— Онзи нещастник се изпари — каза той. — Елате, чакаме ви за основното ястие.

— Не беше нужно — рече троснато Менгеле. — Трябва да тръгвам. — Кимна на Руди и забърза към изхода.

Обади се Клаус и каза, че е разучил всичко. Вече знаел защо деветдесет и четирите момчета си приличат като близнаци и защо Менгеле иска бащите, които са ги осиновили, да умират на определени дати.

Либерман не беше мигнал през нощта от ревматизъм и стомашно разстройство и през деня остана в леглото. Първото, което си помисли, беше как симетрично се разполагат фактите: един младеж му постави въпрос по телефона, докато беше в леглото, а на въпроса ще отговори друг младеж по телефона и той пак беше в леглото. Сигурен бе, че Клаус ще излезе прав.

— Продължавайте — каза Либерман и нагласи възглавниците под гърба си.

— Хер Либерман — прозвуча неловко гласът на Клаус, — не е нещо, за което мога да дрънкам по телефона. Сложно е, а и не всичко ми е ясно. Сведенията получих чрез Лина, момичето, с което живея. Идеята беше нейна и тя говори с един неин професор. Всъщност той знае, а не аз. Можете ли да дойдете, а аз ще уредя срещата? Обещавам ви, ще научите решението на загадката.

— Във вторник сутринта заминавам за Вашингтон.

— Тогава елате утре. Или по-добре в понеделник, ще пренощувате и ще продължите във вторник. И без това трябва да минете през Франкфурт, нали? Ще ви взема от летището и ще ви върна пак там на другия ден. Ще се срещнете с професора в понеделник вечерта. Ще пренощувате тук, при мен. Вие на леглото, а ние с Лина в спални чували.

— Кажете ми поне накратко — настоя Либерман.

— Не. Наистина трябва да се обясни от човека, който разбира нещата. Затова ли отивате във Вашингтон?

— Да.

— Тогава положително ще ви е нужна повече информация. Обещавам ви, че няма да си загубите времето.

— Добре, вярвам ви. Ще ви съобщя кога пристигам. А вие проверете дали професорът е свободен.

— Добре, но съм сигурен, че ще ни приеме. Лина твърди, че той иска да ви види и да помогне. Също и тя. Шведка е и много се вълнува от въпроса. Заради човека от Гьотеборг.

— Какво преподава той? Политически науки?

— Биология.

— Биология?

— Точно така. Сега трябва да изляза, но утре ще си бъда цял ден вкъщи.

— Ще се обадя. Благодаря, Клаус. Довиждане. — Затвори телефона. Ето ти на симетрия! Сега пък професор по биология.

Зайберт почувствува облекчение, когато разбра, че новината е съобщена на Менгеле, но усети, че може би се е отървал твърде леко. Дългото му познанство с Менгеле и възхищението му от неговия действително забележителен талант предполагаха да му изкаже известно съчувствие и да се опита да го ободри. А ако трябваше да е справедлив към себе си, искаше му се да даде по-пълно описание от Острайхер на разгорещената битка, която беше водил с Рудел, Шварцкопф и сие. Постара се да се свърже с Менгеле по радиото в събота и неделя и като не можа, в понеделник рано следобед отлетя за селището, като реши да поразходи със самолета и шестгодишния си внук Ферди. Освен това взе със себе си нови плочи на „Валкюра“ и „Залезът на боговете“.

Пистата беше празна. Зайберт се съмняваше, че Менгеле е останал във Флорианополис, но беше възможно да прекарва деня в Асунсион или Куритиба. Или беше изпратил само пилота в Асунсион за продоволствия.

Зайберт и подскачащият Ферди, заедно с втория пилот, който имаше нужда да използува тоалетната, вървяха по пътеката към къщата. Наоколо нямаше никой — нито охрана, нито прислуга. Вторият пилот натисна вратата на бараката, но беше заключена, а къщата на прислугата беше затворена, със спуснати кепенци. Зайберт се разтревожи. Задната врата на къщата беше заключена, предната също. Зайберт потропа и зачака. На дъсчения под се търкаляше малко танкче. Ферди се наведе да го вземе, но Зайберт го възпря.

— Не пипай! — каза рязко той, сякаш играчката беше заразна.

Вторият пилот изби с крак един прозорец, изкърти с лакът стъклата и внимателно се провря вътре. След минута отключи и отвори вратата.

Къщата беше пуста, но подредена, без следи от прибързано заминаване. В кабинета покритото със стъкло бюро беше в същия вид, в който го беше видял Зайберт последния път боята, четката и разредителят, подредени върху кърпа в ъгъла. Обърна се към схемата. Беше обезобразена, цялата в черно. Кървавите черти сякаш разкъсваха третата и втората колона. До средата на първата колона имаше спретнати червени кръстчета, а нататък следваха големи и яростни драсканици, които раздираха страните на квадратчета.

— Ама той е излязъл от рамките — каза Ферди с разтревожен глас.

— Да — рече Зайберт, като се взираше в унищожената схема. — Прав си, мойто момче. Излязъл е от рамките.

— Какво е това? — попита Ферди.

— Списък с имена.

Зайберт се обърна и сложи плочите на бюрото. Отгоре лежеше гривна от животински нокти.

— Хехт! — извика той, сетне повтори по-високо: — Хехт!

— Да? — долетя неясно отговорът на втория пилот.

— Свършете си работата и се върнете в самолета. — Зайберт взе гривната. — Донесете ми туба с бензин.

— Да, господине!

— Доведете и Шуман!

— Да, господине!

Зайберт разгледа гривната и я захвърли на бюрото. Въздъхна.

— Какво ще правиш? — попита Ферди.

Зайберт кимна към схемата.

— Ще запаля това.

— Защо?

— За да не го види никой.

— Няма ли да се запали и къщата?

— Да, но човекът, който живее тук, няма да се върне.

— Откъде знаеш? Ще се разсърди, ако се върне.

— Излез и си поиграй с онази играчка.

— Искам да гледам.

— Прави каквото ти казвам!

— Добре.

Ферди излезе бързо.

— Стой на верандата! — извика Зайберт след него.

Бутна дългата маса с купчините списания близо до стената. Отиде до картотеката под прозореца, който гледаше към лабораторията, наведе се, отвори едно чекмедже и извади два големи купа с папки. Занесе ги на масата и ги сложи между купчините списания. Погледна със съжаление оплесканата с червено схема и поклати глава. Пренесе още няколко купа с папки и когато върху масата не остана място, издърпа навън останалите пълни чекмеджета. Сетне освободи райберите на прозорците зад бюрото и ги отвори.

Постоя загледан в снимките на Хитлер над дивана, взе три-четири от тях и замислено се втренчи в големия портрет в центъра.

Влезе вторият пилот с червена туба бензин в ръка. Първият пилот стоеше на вратата. Зайберт остави взетите неща върху пакета с плочите.

— Свалете портрета — нареди той на втория пилот. Сетне изпрати първия пилот да се увери, че в къщата няма никой, и да отвори всички прозорци.

— Мога ли да стъпя на дивана? — запита вторият пилот.

— По дяволите, смешно е да питате — рече Зайберт.

Разля бензин върху папките и списанията, като се държеше на разстояние, плисна няколко пъти върху самата схема. Проблеснаха имената: Хескет, Айзенбуд, Арлен, Лоофт.

Вторият пилот изнесе портрета.

Зайберт остави тубата пред вратата и отиде да отвори картотеката. Извади няколко листа и ги уви на стегнат фитил, докато се връщаше към бюрото. Взе черната цилиндрична запалка и я щракна няколко пъти.

Пилотът докладва, че в къщата няма никой и прозорците са отворени. Зайберт го накара да изнесе нещата, които бе отделил, заедно с плочите и тубата с бензин.

— Внимавайте внукът ми да не тръгне нанякъде — рече той.

Изчака за миг със запалка в едната ръка и белия книжен фитил в другата и извика:

— Детето при вас ли е, Шуман?

— Да, господине!

Запали фитила, размаха го да засили пламъка, пристъпи напред и го хвърли върху папките и списанията, които мигом пламнаха. Пламъците плъзнаха по стената.

Зайберт отстъпи и впери поглед в червената средна колона на схемата, която се покриваше с мехурчета и ставаше кафява. Имена, дати и линии, обвити в пламъци, изчезваха — потъваха в непрестанно растящата чернота. Той бързо излезе.

Спряха зад къщата, настрани от горещината и пращенето, и известно време наблюдаваха пламъците. Зайберт държеше Ферди за ръка, вторият пилот беше опрял ръка на рамката на портрета на Хитлер, а пилотът стоеше с пълни ръце, оставил червената туба до краката си.

Естер бе с палто и шапка и буквално прекрачваше прага, когато телефонът позвъня. Днес не й вървеше. Щеше ли изобщо да успее да се прибере? С въздишка се върна, затвори вратата и без да пали лампата, вдигна слушалката. През стъклото на вратата се процеждаше бледа светлина.

Телефонистката съобщи, че търсят хер Либерман от Сао Паоло. Естер й каза, че хер Либерман е вън от града. Обади се мъжки глас, който заяви на добър немски, че ще говори с дамата.

— Да? — каза Естер.

— Казвам се Курт Кьолер. Синът ми Бари беше…

— Да, знам, хер Кьолер! Аз съм секретарката на хер Либерман, Естер Цимер. Има ли нещо ново?

— Имам лоши новини. Откриха трупа на Бари миналата седмица. — Естер простена. — Очаквахме това, след като не ни се обади толкова време. Сега тръгвам към къщи. С… него.

— Ооо! Моите съболезнования, хер Кьолер!

— Благодаря. Бил е промушен с нож и хвърлен в джунглите. Очевидно от самолет.

— Господи!…

— Мислех, че хер Либерман ще иска да знае…

— Разбира се, разбира се! Ще му кажа.

— … а имам и известна информация за него. Взели са, разбира се, портфейла и паспорта на Бари. Мръсни нацистки свине! Но в джоба на джинсите му имаше листче, което са пропуснали. Изглежда, си е водил бележки, докато е слушал онзи запис, и има много неща, които хер Либерман със сигурност ще може да използува. Бихте ли ми казали как мога да го намеря?

— Да, тази вечер е в Хайделберг. — Естер запали лампата и взе телефонното си тефтерче. — По-точно в Манхайм. Имам телефона.

— А утре ще се върне ли във Виена?

— Не, направо заминава за Вашингтон.

— Така ли? Може би ще го потърся там. Сега съм малко… разстроен, разбирате, нали? Но там ще съм си вкъщи и ще ми е по-лесно да разговарям. Къде ще отседне?

— В хотел „Бенджамин Франклин“ — прелисти тефтерчето, — имам телефона на хотела. — Намери го и го продиктува бавно и ясно.

— Благодаря. И кога ще е там?

— Самолетът му ще кацне, живот и здраве, в шест и половина. Ще бъде в хотела към седем-седем и половина. Утре вечер.

— Надявам се, че отива във връзка с работата, която разследваше Бари.

— Да — рече Естер, — Бари беше прав, хер Кьолер. Много хора бяха убити, но хер Либерман ще сложи край на тази работа. Ще имате поне това утешение. Животът на сина ви не е отишъл напразно.

— Благодаря, фройлайн Цимер. Много сте внимателна.

— Няма за какво да ми благодарите. Довиждане.

Затвори телефона, въздъхна и поклати тъжно глава.

Менгеле също затвори телефона. Взе кафявия платнен куфар и се нареди на по-късата опашка пред едно от гишетата за билети на „Пан Ам“. Кестенявата му коса беше сресана настрани, имаше гъсти кафяви мустаци и носеше плътна инвалидна шина около врата си. Засега тя изпълняваше предназначението си — караше хората да не задържат поглед върху него.

Според парагвайския паспорт той се казваше Рамон Ашхайм-и-Негрин — „comerciante en antigiiedades“ — търговец-антиквар, и поради това в куфара си носеше голям деветмилиметров броунинг — имаше разрешително за него. Носеше и шофьорска книжка, пълен комплект обществени и делови пълномощия, а страниците на паспорта му бяха покрити с визи. Сеньор Ашхайм-и-Негрин пътуваше в чужбина да купува старинни предмети: САЩ, Канада, Англия, Холандия, Норвегия, Швеция, Дания, ФРГ и Австрия. Имаше достатъчно пари (и диаманти). Визите и паспортът му бяха издадени през декември, но още бяха валидни.

Купи си билет до Ню Йорк за следващия самолет, излитащ в седем часа и четиридесет и пет минути, който след смяна със самолет на Американските вътрешни линии щеше да го отведе във Вашингтон в десет часа и тридесет и пет минути на следващата сутрин.

Имаше достатъчно време да се настани в „Бенджамин Франклин“.

[1] Южна Америка (порт.). — Б.пр. ↑

6

Професорът по биология се казваше Нюрнбергер и с късо подстриганата кафява брада и очилата в златни рамки изглеждаше на не повече от трийсет и две-три години. Той огъна назад малкия си пръст, като че ли се канеше да го откъсне и подари някому.

— Еднакъв външен вид — рече професорът и опъна назад следващия пръст, — еднакви интереси и поведение, може би в по-голяма степен еднакви, отколкото предполагате в момента. — Огъна следващия пръст. — Настанени в приличащи си семейства, това е най-важното. Съпоставете всички тези неща и ще получите единственото възможно обяснение. — Сложи ръце върху кръстосаните си крака и се наклони напред със съзаклятнически вид. — Моноядрено размножаване — каза той, като се обърна към Либерман. — Очевидно доктор Менгеле е поне с десет години напред в тази област.

— Нищо чудно — отбеляза Лина, която разклащаше някакво шишенце до вратата на кухнята, — щом е правил изследвания в Аушвиц още през четирийсетте години.

— Да — каза Нюрнбергер. (В това време Либерман се стараеше да се съвземе от шока, който винаги получаваше при думите „изследвания“ и „Аушвиц“, а сега бе ги чул в едно изречение. Прости й, разбира се, тя бе млада, при това шведка, какво би могла да знае?) — Другите — говореше Нюрнбергер, — най-вече англичаните и американците, започнаха през петдесетте години и все още не са работили с човешки яйцеклетки. Поне така твърдят. Обзалагам се, че са стигнали по-далеч, отколкото признават. Затова казах, че Менгеле е само с десет години пред тях, а не с петнайсет или двайсет.

Либерман хвърли поглед към Клаус, който седеше от лявата му страна, да види разбира ли той за какво говори Нюрнбергер. Клаус дъвчеше и разглеждаше остатъка от суров, изчистен морков. Срещна въпросителния му поглед: „Видяхте ли?“ Либерман поклати глава.

— Извинете — намеси се Либерман, — не разбирам за какво говорите.

Нюрнбергер изглеждаше учуден.

— Моноядрено размножаване — повтори той търпеливо. — Създаване на генетично идентични копия на индивидуален организъм. Учили ли сте някога биология?

— Малко — отвърна Либерман, — преди около четирийсет и пет години.

На лицето на Нюрнбергер се появи младежка усмивка.

— Точно тогава тази възможност е била призната за първи път. От английския биолог Халдейн. Той я нарича клониране, от „клонинг“, от гръцката дума, означаваща „калем“, както при растенията. Но „моноядреното размножаване“ е много по-изчерпателен термин. Защо да фабрикуваме нова дума, когато старите са по-съдържателни?

— Клонинг е по-кратко — отбеляза Клаус.

— Да — призна Нюрнбергер, — но не е ли по-добре да използуваме няколко срички повече, за да кажем точно каквото искаме.

— Разкажете ми за моноядреното размножаване — обади се Либерман. — Но, моля ви, имайте предвид, че съм учил биология по задължение, а тогава интересът ми беше насочен към музиката.

— Опитайте се да го изпеете — предложи Клаус.

— Дори да можех, нямаше да излезе кой знае каква песен — каза Нюрнбергер. — Няма да звучи като хубава любовна песен, както е при обикновеното размножаване. Имаме едно яйце, или яйцеклетка, или една клетка от сперма, всяка от които си има ядро, съдържащо двайсет и три хромозома, на чиито влакънца са нанизани като мъниста стотици хиляди гени. Двете ядра се съединяват и имаме оплодена яйцеклетка с четирийсет и шест хромозома. Говоря за човешки клетки. Броят на хромозомите е различен при различните видове. Хромозомите се удвояват, като удвояват и всеки един от гените си. Истинско чудо, нали? А клетката се разделя на две, като във всяка новополучена клетка остава по един комплект идентични хромозоми. Това удвояване и разделяне продължава многократно…

— Митоза — обади се Либерман.

— Да.

— Какво ли не си спомня човек!

— А след девет месеца — продължи Нюрнбергер — имаме милиарди клетки на целия организъм. Те са се развивали така, че да изпълняват различни функции: изграждат костите, плътта, кръвта или косите, реагират на светлина, топлина, или, да речем, на сладко и тъй нататък. Но всяка от тези клетки, всяка от милиардите клетки, които изграждат тялото, съдържа в ядрото си точни дубликати на първоначалния компонент от четирийсет и шест хромозома, половината от които са от майката, а другата половина от бащата. Това е уникално съчетание, което прави неповторим всеки отделен индивид, освен в случая с еднояйчните близнаци. Единствените клетки, които са изключение от правилото за четирийсет и шестте хромозома, са половите — спермата и яйцеклетките, които имат по двайсет и три, така че да могат да се слеят, допълнят и дадат начало на нов организъм.

— Дотук ми е ясно — заяви Либерман.

Нюрнбергер се наклони напред.

— Това — каза той — е обикновеното размножаване, както протича в природата. Сега навлизаме в лабораторията. При моноядреното размножаване ядрото на една яйцеклетка се разрушава, без да се засяга самото тяло на клетката. Това се прави чрез облъчване и, разбира се, представлява микро-хирургия от висш порядък. В обезядрената яйцеклетка се поставя ядрото на телесна клетка от организма, който ще се възпроизвежда, ядрото на телесна, не на полова клетка. На този етап получаваме точно това, което имаме при естественото размножаване: яйцеклетка с четирийсет и шест хромозома в ядрото си. Оплодената яйцеклетка, поставена в хранителен разтвор, продължава да се удвоява и разделя. Когато достигне етапа шестнайсет или трийсет и две клетки (това става за четири-пет дни), може да се внесе в матката на „майката“, която от биологична гледна точка не е никаква майка. Дала е яйцеклетката, а след това осигурява подходяща среда за растежа на зародиша, но не му е дала нищо от собственото си генетично наследство. Когато детето се роди, няма нито баща, нито майка, само донор (дарителят на ядрото) и е негов точен генетичен дубликат. Хромозомите и гените му са идентични с тези на донора. Вместо да се появи нов уникален индивид, имаме повторение на вече съществуващ.

— И това… може да се направи? — запита Либерман.

Нюрнбергер кимна.

— Направено е вече — отбеляза Клаус.

— С жаби — обади се Нюрнбергер. — Процедурата е много проста. През шейсетте години учените обявиха постижението си, но то предизвика такова негодувание в Оксфорд, че оттогава всичко се прави тихомълком. Като биолог, съм слушал за опити със зайци, кучета и маймуни, направени в Англия, в Америка, тук във ФРГ, навсякъде. Но съм сигурен, че се правят такива опити и с хора. Изкушението е голямо.

— Би ли могъл Менгеле да направи това с хора в началото на шейсетте години? — попита Либерман.

Нюрнбергер сви рамене.

— Теорията беше известна тогава — рече той. — Нуждаел се е само от добра апаратура, няколко здрави и съгласни да се подложат на експеримента млади жени и високо майсторство в микрохирургията. Някои учени са имали всичко това: Гордън, Шетълс, Стептоу, Чанг… И разбира се, трябвало му е място, където би могъл да работи, без да се страхува от общественото мнение.

— Тогава беше вече в джунглата — рече Либерман. — Отиде там през петдесет и девета. Причината бях аз, защото…

— Може би причината не сте били вие… Може би сам е предпочел да отиде — отбеляза Клаус.

Либерман го погледна с тревога.

— Безсмислено е да говорим дали е могъл, или не е могъл да го направи — намеси се Нюрнбергер. — Ако това, което ми каза Лина, е вярно, очевидно го е направил. Фактът, че момчетата са били настанени в приличащи си семейства, го доказва. — Усмихна се. — Разбирате ли, гените не са единственият фактор в нашето цялостно развитие. Сигурен съм, че знаете това. Детето, получено чрез моноядрено размножаване, ще прилича на донора си и ще носи някои негови характерни черти и склонности, но ако се възпитава в различна среда, ако е подложено на различно семейно и културно влияние, което непременно ще стане, дори само защото е родено години по-късно, може да се развие съвсем различно от донора си, въпреки генетичната еднаквост. Менгеле очевидно е бил заинтересован не от създаването на специфична биологична порода, а от възпроизвеждането на самия себе си, на специфичен индивид. Приличащите си семейства са опит да се увеличат до максимум възможностите момчетата да израснат в съответната среда.

Лина се запъти към вратата на кухнята зад гърба на Нюрнбергер.

— Момчетата — рече Либерман — са… дубликати на Менгеле?

— Генетично точни дубликати — отвърна Нюрнбергер. — Дали ще станат дубликати „in toto“[1], е, както вече казах, друг въпрос.

— Извинете — обади се Лина, — вече можем да ядем. — Усмихна се извинително и грозничкото й лице в миг се разхубави. — Трябва да побързаме, инак всичко ще се съсипе. Ако вече не съм го съсипала.

Станаха и минаха от малката, оскъдно мебелирана стая, облепена с плакати — снимки на животни, и отрупана с джобни издания на книги, в почти същата по големина кухня, с още такива плакати по стените, прозорец с метална рамка и покрита с червена покривка маса. На масата имаше хляб, салата и червено вино в различни чаши.

Либерман, почувствувал се неудобно на малкия стол с плетена облегалка, погледна през масата към Нюрнбергер, който мажеше с масло филия хляб.

— Какво искате да кажете с това, че момчетата трябва „да израснат в съответна среда“?

— Колкото може по-близка до тази на Менгеле — отвърна Нюрнбергер и го погледна. — Усмихна се над кафявата си брада. — Вижте, ако искам да създам друг Едуард Нюрнбергер и, да речем, имам тази възможност, оборудването и всичко останало, не е достатъчно просто да откъсна кожичка от пръста на крака си, да извадя ядрото от клетката и да направя това, което току-що ви описах…

— Пропуснахте жената — обади се Клаус, докато слагаше пред него чиния.

— Благодаря — отвърна Нюрнбергер с усмивка. — Нея лесно ще намеря.

— За този вид размножаване?

— Да допуснем. То е свързано с две дребни операции — една за изваждане на яйцеклетката и една за внасяне на зародиша. — Нюрнбергер погледна Либерман. — Но това ще бъде само част от работата. Ще трябва да намеря подходящ дом за малкия Едуард. Ще му трябва много религиозна майка, почти маниачка, и баща, който доста си пийва, така че между тях да има непрекъснати свади. Освен това в къщата трябва да има един прекрасен чичо, учител по математика, който да извежда момчето колкото може по-често. По музеи, извън града… Тези хора не трябва да гледат на момчето като на лабораторен образец. По-нататък: „чичото“ трябва да умре, когато момчето стане на девет години, а „родителите“ да се разделят две години по-късно. Момчето ще трябва да прекара юношеството си в сноване между двамата, заедно с по-малката си сестра.

Клаус седна с чиния в ръка отдясно на Либерман. Чиния имаше и пред Либерман — сухото на вид парче месо и морковите изпускаха пари с мирис на мента.

— И дори тогава — продължи Нюрнбергер — момчето би могло да стане съвсем различно от този Едуард Нюрнбергер. Учителят му по биология може да не го забележи, както забеляза мен. Може да спи за първи път с момиче по-рано от мен. Ще чете други книги, ще гледа телевизия, докато аз съм слушал радио. Ще има хиляди случайни срещи, които могат да го направят по-агресивно или по-свито от мен, повече или по-малко любящо, остроумно и тъй нататък, и тъй нататък.

Лина седна отляво на Либерман и погледна през масата към Клаус.

Нюрнбергер заби вилицата в парчето месо.

— Менгеле е съзнавал от колко случайности зависи всичко — рече той — и затова е създал и настанил в семейства много момчета. Предполагам, че ще бъде доволен, ако, няколко или дори едно стане точно като него.

— Разбирате ли сега защо избиват мъжете? — обърна се Клаус към Либерман.

Либерман кимна.

— За да… не знам каква дума да употребя — да оформят характера на момчетата.

— Точно така — потвърди Нюрнбергер. — Да ги оформят, да се постараят да ги направят както от генетична, така и от психологична гледна точка като Менгеле.

— Загубил е баща си, когато е бил на определена възраст, така че с момчетата трябва да се случи същото — обади се Клаус. — Да загубят хората, които смятат за свои бащи.

— Това събитие — рече Нюрнбергер — сигурно е имало решаващо значение за оформяне на психиката му.

— Също като при отваряне на каса — обади се Лина. — Ако можеш да завъртиш топката при набирането на верни числа в правилен ред, вратата ще се отвори.

— Освен ако междувременно топката не е завъртяна на погрешно число — рече Клаус, сетне добави: — Морковите са великолепни.

— Благодаря.

— Да — потвърди Нюрнбергер, — всичко е прекрасно.

— Менгеле има кафяви очи.

Нюрнбергер погледна Либерман.

— Сигурен ли сте?

— Държал съм в ръка американския му паспорт — отвърна Либерман. — „Очи: кафяви“. А и баща му е бил богат фабрикант, не административен служител. Произвеждал е селскостопански машини.

— Значи е роднина на онези Менгеле? — рече Клаус.

Либерман кимна.

— Нищо чудно, че е могъл да си осигури апаратура — обади се Нюрнбергер и си сипа салата в чинията. — Но щом очите не съвпадат, значи той не е донорът.

— Знаете ли кой е ръководителят на „Камараденверк“? — обърна се Лина към Либерман.

— Полковник на име Рудел, Ханс Улрих Рудел.

— А той със сини очи ли е? — запита Клаус.

— Не знам. Трябва да проверя. Също и биографията му.

Либерман погледна вилицата в ръката си, заби я в парче морков, вдигна го и го сложи в устата си.

— Сега поне знаете защо избиват онези хора — каза Нюрнбергер. — Какво смятате да правите?

Либерман поседя мълчаливо. Сетне остави вилицата, взе салфетката от коленете си и я сложи на масата.

— Извинете — рече той, стана и излезе от кухнята.

— Липа погледна след него, после към чинията му и вдигна очи към Клаус.

— Не е от това — успокои я той.

— Надявам се — отвърна тя и натисна с вилицата своето парче месо.

Клаус погледна зад нея, видя как Либерман отиде до лавицата с книги в другата стая.

— Не ме разбирайте криво, месото е отлично — рече Нюрнбергер, — но един ден ще ядем много по-хубаво и по-евтино месо благодарение на моноядреното размножаване. То ще направи революция в животновъдството и същевременно ще запази и застрашените видове като онзи красив леопард на стената.

— Вие защитавате ли моноядреното размножаване? — попита Клаус.

— Няма нужда от защита — отбеляза Нюрнбергер. — То е научно постижение и като всяко друго научно постижение, което искате, назовете, има добро и лошо приложение.

— Сещам се само за две добри приложения — рече Клаус, — тези, които вие току-що споменахте. Дайте ми молив и лист и пет минути време и ще ви напиша поне петдесет лоши.

— Защо трябва винаги да противоречиш? — обади се Лина. — Ако професорът беше казал, че е нещо ужасно, сега щеше да говориш за животновъдството.

— Това изобщо не е вярно — защити се Клаус.

— Така е. Способен е да оспорва и собствените си твърдения.

Клаус погледна зад Лина, видя в профил Либерман, който стоеше прав и леко се олюляваше, с наведена над отворената книга глава. Изглежда, четеше собствената си книга. Беше застанал близо до мястото, където я държаха. Може би проверяваше какъв цвят са очите на полковника?

— Клаус? — Лина му подаде купата със салата.

Той я взе. Лина го погледна и пак се извърна към масата.

— Трудно ще ми бъде да мълча за всичко това — каза Нюрнбергер.

— И все пак трябва да мълчите — отбеляза Клаус.

— Знам, но няма да е лесно. Двама души в катедрата са правили подобни опити със зайци.

Либерман застана на прага с пепеляво лице и сломен вид. Очилата висяха в ръката му.

— Какво има? — Клаус остави купата.

Нюрнбергер го погледна. Лина се завъртя на стола си.

— Позволете ми един глупав въпрос — обърна се Либерман към Нюрнбергер.

Нюрнбергер кимна.

— Този, който дава ядрото, донорът, трябва ли да е жив?

— Не, не е необходимо — отвърна Нюрнбергер. — Индивидуалните клетки не са нито живи, нито мъртви, само нарушени или ненарушени. С кичур от косата на Моцарт, дори не кичур, с косъм от главата му един опитен учен, разполагащ със съответното оборудване — усмихна се на Клаус, — и жена, готова да му сътрудничи — погледна пак Либерман, — може да създаде няколкостотин малки Моцартовци. Ако бъдат поставени в съответна обстановка, светът ще се сдобие с пет или десет Моцартовци и много повече хубава музика.

Либерман премигна, пристъпи несигурно и поклати глава.

— В случая не е музика — рече той. — Не е Моцарт.

Показа книгата, която държеше зад гърба си. На корицата на джобното издание имаше портрет на Хитлер: три черни замаха с четка — мустаци, остър нос, перчем.

— Баща му е бил административен служител, митничар. Бил е на петдесет и две години, когато момчето се родило. Майката била на двайсет и девет. — Потърси с очи къде да остави книгата, не видя място и я сложи на едно от колелата на печката. Погледна младите хора и изтри ръка в панталона си. — Бащата умрял на шейсет и пет години, когато момчето било на тринайсет, почти четиринайсетгодишна възраст.

Оставиха всичко на масата, влязоха в другата стая и седнаха — Либерман и Клаус отново ма походното легло, Нюрнбергер на сгъваемия стол, а Лина на земята. Взираха се в празните чаши и купите с бадеми на сандъка пред себе си. Спогледаха се. Клаус взе няколко бадема и ги разтръска на дланта си.

— Деветдесет и четири хитлеровци — промълви Либерман и поклати глава. — Не! Това не е възможно!

— Разбира се, че не е — обади се Нюрнбергер. — Има деветдесет и четири момчета с генетичното наследство на Хитлер. Но могат да се развият различно. При повечето ще стане така.

— Повечето — повтори Либерман и кимна на Клаус и Лина. — Повечето! — погледна Нюрнбергер. — Но няколко остават.

— Колко? — запита Нюрнбергер.

— Казахте пет или десет Моцартовци от няколкостотин. А колко хитлеровци от деветдесет и четири? Един? Двама? Трима?

— Не знам — повтори Нюрнбергер. — Казах го наслуки. Никой не знае в действителност. — Усмихна се кисело. — С жабите не са провеждани личностни тестове.

— Налучкайте — каза Либерман.

— Ако родителите съвпадат само по възраст, раса и професия на бащата, перспективите са твърде лоши. Искам да кажа, от гледна точка на Менгеле за нас са добри.

— Но не и отлични — отбеляза Либерман.

— Не, разбира се, че не.

— Дори да е само един — заяви Лина, — все пак би имало вероятност да… да бъде правилно повлиян. Тоест неправилно.

Клаус се обърна към Либерман:

— Помните ли какво казахте на лекцията? Някой ви запита дали са опасни неонацистките групи, а вие отговорихте, че сега не са, но ако обществените условия се влошат, което, на всички ни е ясно, става всяка година, и ако се появи друг водач като Хитлер, ще станат опасни.

Либерман кимна.

— Ще говори пред целия свят — каза той — с помощта на телевизионен спътник. Божичко! — Затвори очи, закри лицето си с ръце и разтърка клепачите си.

— Колко бащи вече са убити? — запита Нюрнбергер.

— Ами да! — възкликна Клаус. — Само шест! Не е толкова страшно, колкото изглежда.

— Осем — каза Либерман, като си свали ръцете и премигна с почервенели очи. — Забравяте Гътри в Тюсън и човека между него и Къри. Също и други, в други страни, за които не знаем. Повечето деца са осиновени. Така поне е било в Щатите.

Нюрнбергер заяви:

— Изглежда, първоначално е имал по-голям коефициент на успех, отколкото е очаквал.

— Не мога да се преборя с усещането, че това постижение ви доставя удоволствие.

— Е, трябва да призная, че от строго научна гледна точка то е крачка напред.

— По дяволите! Излиза, че можете да си седите спокойно и да…

— Клаус! — обади се Лина.

— О, господи! — Клаус остави бадемите.

Либерман се обърна към Нюрнбергер:

— Утре отивам във Вашингтон да говоря с Федералното бюро за разследване. Знам кой е следващият баща. Могат да заловят убиеца, трябва да го заловят. Ще дойдете ли с мен да ми помогнете да ги убедя?

— Утре? — каза Нюрнбергер. — Нямам никаква възможност.

— Да предотвратите появата на нов Хитлер?

— Дявол да го вземе! — Нюрнбергер разтърка чело. — Да, разбира се, ако съм ви крайно необходим. Но вижте, там има хора, в Харвард, в Корнел, в Калифорнийския технологически институт, които са много по-влиятелни от мен и които във всички случаи ще имат по-голяма тежест пред американските власти просто защото са американци. Ако искате, мога да ви дам имена и университети…

— Да, бих искал.

— … а ако се наложи да дойда и аз, ще дойда.

— Добре — рече Либерман. — Благодаря.

Нюрнбергер извади от вътрешния джоб на сакото си писалка и черен кожен тефтер.

— Вероятно дори самият Шетълс ще ви помогне — отбеляза той.

— Запишете името му — каза Либерман. — И къде мога да го намеря. Запишете всичко, за което се сетите. — Обърна се към Клаус: — Той е прав, по-добре да е американец. Ако сме двама чужденци, ще ни изритат.

— Нямате ли познати там? — запита Клаус.

— Не мога да разчитам на тях — отвърна Либерман. — Сигурен съм, че съдебните власти вече ми обръщат гръб. Но ще се справя. Ще чупя врати. Боже мой! Помислете само! Деветдесет и четири млади хитлеровци.

— Деветдесет и четири момчета — поправи го натъртено Нюрнбергер, докато пишеше — с генетичното наследство на Хитлер.

Като хотел и място за отдих „Бенджамин Франклин“ се категоризираше в очите на Менгеле е една десетинка звезда и тази десетинка се дължеше само на умивалника в банята, който имаше известен старинен чар. Но като място, където можеш да се отървеш от враг, заел се да руши смисъла на живота ти, последната ти надежда (не, всъщност увереността ти), че арийската раса ще покори света, той можеше да се категоризира с три и половина звезди, а може би дори и с четири.

На първо място, клиентелата във фоайето подсказваше недвусмислено, че в този хотел престъпленията не са нещо нечувано. За доказателство, ако имаше нужда от такова, бе и вратата на стаята му — номер 404, — която носеше следи от влизане с взлом, а на вътрешната й страна беше залепено изписано с червени букви предупреждение: „За вашата сигурност, моля, дръжте вратата заключена по всяко време.“ Той спази това указание.

На второ място, обслужването в хотела беше ужасно. В единайсет часа и четирийсет минути сутринта пред вратите на някои стаи още стояха подносите от закуската. Щом свали противната инвалидна шина от врата си (щеше да я носи само при преминаване на граници и може би във ФРГ), той се промъкна навън, взе един поднос, панерче за хляб и една табелка „Не влизайте“. Скри подноса между дюшека и пружината, панерчето за хляб в торбата за пране в гардероба, а табелката „Не влизайте“ — в чекмеджето на масата, където имаше друга, същата. Разгледа плана на етажа, залепен на вратата — имаше три стълбища, едното точно зад ъгъла на отбелязаната със стрелка стая 404. Излезе отново и го намери. Отвори вратата, застана на площадката и огледа нагоре и надолу боядисаните в сиво стъпала.

Обслужването в стаите беше под всякаква критика. Докато се появи обедът му, успя да изкара от ануса си опаковката с диамантите и да я почисти. Изми се, напудри възпаления си врат, разопакова част от багажа, пусна телевизора и изготви списък на всичко, което трябваше да купи и направи. Виж, келнерът, който му донесе обеда, заслужаваше цяла звезда — беше с бяла коса, почти на неговата възраст — около шейсетте — и носеше мърляво бяло ленено сако — веднага съобрази, че такива сака вероятно се продават във всеки магазин за работно облекло. Прибави го към списъка — по-лесно бе да го купи, отколкото да го задигне.

Храната — подметка „а la bonne femme“[2] — бе… Няма значение!

Напусна хотела малко след един часа, като мина през страничния вход. Тъмни очила, без мустаци, шапка, перука, палто с вдигната яка. Пистолет в кобур под сакото. Не искаше да оставя нищо ценно в онази несигурна стая, а освен това в Щатите беше по-добре човек да е въоръжен. Това не важеше само за него, а за всички.

Вашингтон беше по-чист и доста по-приветлив, отколкото очакваше, но широките улици бяха мокри от падналия предната вечер сняг. Първото, което реши да направи, бе да си купи чифт обувки е каучукови подметки. От лято кацна направо посред зима, а открай време си знаеше, че е податлив на простуди — в списъка имаше и витамини.

Стигна до една книжарница, влезе и след като смени тъмните очила с обикновени, затърси по рафтовете. Намери джобно издание на книгата на Либерман и разгледа внимателно снимката му на гърба й — беше с размер на пощенска марка. Нямаше да го сбърка. Прелисти раздела със снимките в средата и намери своята. Както и предполагаше, сега Либерман трудно би го познал — снимката му беше от 1959 година в Буенос Айрес, очевидно най-добрата, с която онзи е разполагал. С кафявата перука и мустаците, пък дори и със собствената си подстригана прошарена коса, гладко избръснат и без мустаци, той (уви!) съвсем не приличаше на красивия мъж от снимката, който в момента бе шестнайсет години по-млад от него. При това Либерман не очакваше да го срещне тук.

Върна книгата на мястото й и намери щанда с туристическите помага. Избра атласи на пътищата в САЩ и Канада, плати за тях с двайсетдоларова банкнота и с небрежно кимване си прибра рестото — банкноти и монети.

Отново с тъмните очила, той сви в по-тесни улици, с по-ярки и безвкусни витрини. Най-сетне намери магазинчето, което търсеше.

— Какъв нож? — запита го негърът зад щанда.

— Ловджийски — отговори той.

Избра най-хубавия. Немско производство, добре лягаше в ръката, наистина красив. И толкова остър, че сряза на ленти лист хартия. Още две двайсетачки и една десетачка.

Следващият магазин беше аптека. Купи витамините. А след още една пресечка прочете „Униформи и работни облекла“.

— Изглеждате трийсет и шести ръст.

— Да.

— Ще го пробвате ли?

— Не.

Не пожела да го пробва заради пистолета.

Купи и чифт бели памучни ръкавици.

Не намери магазин за хранителни стоки. Попита. Нямало наблизо. Не се ли хранеха тези хора?

Накрая откри един супермаркет. Купи три ябълки, два портокала, два банана, а за собствена консумация — красиво на вид грозде без семки.

Взе такси до „Бенджамин Франклин“, заръча му да спре пред страничния вход и в три часа и двайсет минути беше вече в мизерната стая — категория една десетинка звезда.

Почина си малко в креслото (ако можеше да се нарече кресло!), хапна грозде и разгледа атласите, като от време на време поглеждаше напечатаните списъци с имена, адреси и дати. Можеше да хване Уийлок почти навреме — в случай, че все още е в Ню Провидънс, щата Пенсилвания — но след това трябваше да действува както и когато може. Щеше да се старае да се движи в срок от шест месеца около оптималните дати. Дейвис в Канкаки, после горе в Канада за Щрохайм и Морган. После Швеция. Можеше да се наложи да поднови визата.

Като си почина, започна да репетира. Махна перуката и сложи бялото сако с ръкавиците. Упражни се да носи панерчето с плодовете на подноса. Каза: „Управата ви поздравява, сър“ — повтори го няколко пъти, докато го изрече правилно.

Застана с гръб към заключената врата, окачи във въздуха табелката „Не влизайте“ и я остави да падне, почука във въздуха: „Управата ви поздравява, сър.“ Прекоси стаята с подноса в ръка, сложи го на тоалетката, извади ножа от калъфа в колана си. Обърна се, като го държеше зад гърба си — тръгна, спря, протегна лявата си ръка. „Благодаря, сър.“ Сграбчи с лявата ръка и мушна с дясната.

„Благодаря, сър. Благодаря.“ Хвана с лявата, удари с дясната. Дали щеше да му даде бакшиш? Изпробва и някои други движения.

Обляното от слънце плато от облаци внезапно изчезна. Долу лежеше синьо-черният океан, сбръчкан, изпъстрен с бяло, неподвижен. Либерман се загледа в него, подпрял с ръка брадичката си.

Брей-брей!

Не беше мигнал цяла нощ, стоя буден цял ден — не го напускаше мисълта за един пораснал Хитлер, засипващ с демоничните си речи тълпите, твърде недоволни от настоящето, за да се сещат за поуките от миналото. Ами ако бяха двама, дори трима хитлеровци, добрали се до властта на различни места и признати от последователите си и от самите себе си за висши човешки същества? Напълно възможно бе обстановката към 1990 година да се окаже съвсем благоприятна за тяхното оформяне. А при положение, че са повече от братя, варианти на един и същи човек, нямаше ли да се обединят и по подобие на своя първообраз да въвлекат света в една безумна война? При това с оръжията на 1990 година! Менгеле положително разчиташе на това. Бари беше казал: „Предполага се, че това ще доведе до триумфа на арийската раса.“ Или нещо подобно. По дяволите!

Хубава новина щеше да занесе на ФБР, няма що! При това след смъртта на Хувър през 1972 година те почти изцяло бяха сменили състава си. Вече чуваше недоумяващия въпрос: „Кой е тоя Либерман?“

Предната вечер с лека ръка бе казал на Клаус, че ще се справи — имаше предвид, че все пак не е съвсем без познати. Срещал се бе със сенатори, а някои от тях все още бяха на служба. Мислеше си, че все ще се намери човек, който да му отвори необходимите врати. Но сега, като претегляше целия ужас на последствията от един неуспех, се опасяваше, че дори с отворени врати можеше да загуби твърде много време. Ще трябва да разследват смъртта на Гътри и Къри, щяха да се разпитват вдовиците, семейство Уийлок… Най-важното сега бе да се залови евентуалният убиец на Уийлок и чрез него да се открият петте други. Останалите от деветдесет и четиримата мъже трябваше да се спасят. Топките на касите, както бе казала Лина (добър пример, щеше да го запомни и да го използува по-нататък), трябваше да направят засечка при може би последната и най-важна цифра от комбинацията.

Отгоре на всичкото двайсет и втори беше само приблизителната дата, на която щяха да убият Уийлок. Ами ако истинската дата е по-рано? „Ами ако…“ От какви дреболии само можеше да зависи бъдещето на човечеството! Ами ако Фрида Малоуни беше сбъркала, че кученцето е било на десет седмици? Ако е било на девет или на осем седмици, когато семейство Уийлок е получило детето? След няколко дни убиецът можеше да си свърши работата и да изчезне.

Погледна часовника си: десет и двайсет и осем. Не беше верен, не го беше върнал назад. Завъртя стрелките и си даде ©ще шест часа, поне по часовника. Беше четири часът и двайсет и осем минути. След половин час — Ню Йорк, митницата и краткият скок до Вашингтон. Надяваше се, че тази нощ ще поспи, вече беше малко замаян, а сутринта щеше да се обади на сенаторите. Сетне на Шетълс и на някои други от списъка на Нюрнбергер.

А защо първо да не… Трябваше да дойде по-рано — би могъл, разбира се, ако знаеше цялата необходимост…

Пътниците в самолета закопчаваха коланите и коментираха, сигналът светна.

Либерман седеше намръщен до прозореца.

След ободрителна едночасова дрямка Менгеле се изми и избръсна, сложи перуката и мустаците и облече тъмен костюм. Нареди всичко на леглото — бялото сако, ръкавиците, ножа в ножницата, подноса, панерчето с плодове и табелката „Не влизайте“, тъй че щом види Либерман да се регистрира и научи номера на стаята му, да се втурне нагоре и веднага да влезе в ролята на келнер.

Излезе, пробва вратата и окачи на нея другата табелка „Не влизайте“.

В шест часа и четирийсет и пет минути седеше във фоайето, прелистваше „Тайм“ и държеше под око въртящата се врата. Влизащите от време на време нови гости с куфари се приближаваха към рецепцията от другата страна на фоайето. Почти всички бяха мъже и идваха поединично — главно негри и други типове от непълноценните раси. Пристигна и един красив ариец, но няколко минути по-късно, като че ли за компенсация на грешката, се появи черно джудже, което маршируваше до куфар, облегнат на метална рамка с колелца.

В седем и двайсет влезе Либерман, висок, с отпуснати рамене, тъмни мустаци, кожена шапка и кожено палто с колан. Или не беше Либерман? Не, само приличаше на него — бе твърде млад и носът му не беше толкова гърбав.

Стана, прекоси фоайето и взе една от диплянките, струпани върху напукана мраморна плоча. „Какво ви предлага Вашингтон“.

— Ще нощувате ли тук в петък? — чу зад гърба си гласа на администратора. Разговаряше с човека, когото Менгеле бе взел за Либерман.

— Да.

Звънна звънец.

— Ще занесете ли багажа на мистър Морис в седемстотин и седемдесета?

— Да, сър.

Тръгна обратно през фоайето. Някакъв арабин беше седнал на мястото му. Отвратителна работа! Намери си друго място.

Най-сетне се зададе очакваният гърбав нос, но беше прикрепен към лицето на млад мъж, който водеше под ръка жена с прошарени коси.

В осем часа влезе в телефонната кабина и се обади в хотела. Като внимаваше устните му да не докосват слушалката, която сигурно гъмжеше от всякакви бацили, попита дали очакват мистър Йохан Либерман?

— Един момент. Ще ви свържа с рецепцията.

Чу щракване, после телефонен звън. Обърна глава и видя как администраторът във фоайето вдигна слушалката.

— Рецепция.

— Имате ли резервирана стая за мистър Йохан Либерман?

— За тази вечер ли?

— Да.

Администраторът погледна надолу, явно четеше.

— Имаме. Мистър Либерман ли е на телефона?

— Не.

— Бихте ли искали да му оставите бележка?

— Не, благодаря. Ще се обадя по-късно.

Спокойно можеше да наблюдава фоайето и от кабината, затова пусна друга монета от десет цента и запита телефонистката как може да научи телефонния номер на човек от Ню Провидънс, щата Пенсилвания. Тя му продиктува дълга редица от цифри и той ги записа в червеното поле на корицата на списание „Тайм“. Взе монетата, която му бе върнал автоматът, пусна я отгоре и пак завъртя.

В Ню Провидънс имаше Хенри Уийлок. Записа телефона му под другия. Жената му даде и адреса: Оулд Бък Роуд — без номер на къщата.

Представител на латинската раса, следван от пудел на каишка, пристъпи към рецепцията.

Помисли за момент — не знаеше каква монета да сложи. Свърза се с телефонистката и получи инструкции. Разгледа монетите, които беше подредил на малката полица в кабината, и избра тези, които му трябваха.

Едва когато чу телефона на другия край да звъни, за първи път осъзна, че ако това е същият Хенри Уийлок, може да се обади и самото момче. Може би след миг щеше да говори със своя фюрер, роден повторно! Главозамайващата радост спря дъха му и to притисна към стената на кабината. Телефонът иззвъня повторно. Моля те, мило момче, ела, обади се на телефона!

— Ало? — беше жена.

Пое дъх и издиша.

— Ало!

— Добър ден. — Посъвзе се. — Там ли е мистър Хенри Уийлок?

— Тук е, но е в задния двор.

— С мисис Уийлок ли разговарям?

— Да.

— Името ми е Франклин, госпожо. Казаха ми, че имате около четиринайсетгодишен син?

— Да…

Слава богу.

— Организирам екскурзия за момчета на неговата възраст. Бихте ли желали да го изпратите в Европа през лятото?

Тя се засмя.

— Не, съжалявам.

— Мога ли да ви изпратя проспект?

— Разбира се, но мисля, че няма нужда да си правите този труд.

— Адресът ви е Оулд Бък Роуд, нали?

— Разберете, тъй или инак, няма да го пусна.

— Тогава лека нощ. Извинете за безпокойството.

Взе брошура от необслужваното гише за коли под наем, сетне я запрелиства, като при всяко изскрибуцване на въртящата се врата вдигаше поглед.

Утре щеше да наеме кола и да отиде в Ню Провидънс. След като се погрижи за Уийлок, щеше да върне колата в Ню Йорк, да продаде един диамант и да отлети за Чикаго — ако Робърт К. Дейвис, разбира се, е още в Канкаки. Но къде, по дяволите, беше Либерман?

В девет часа отиде в кафенето и седна на бара — оттам през стъклото също можеше да вижда вратата. Яде пържени яйца с препечен хляб и пи най-отвратителното кафе на света.

Поиска рестото от един долар в монети, влезе отново в телефонната кабина и се обади в хотела. Вероятно Либерман беше влязъл през страничния вход.

Не. Още го очакваха.

Обади се на двете летища, с надеждата (все пак, възможно бе, нали?), че е станала катастрофа.

Нямаше късмет. Всички самолети бяха кацнали по разписание.

Кучият син, сигурно бе останал в Манхайм. Но за колко време? Беше късно да се обажда във Виена и да разбере от фройлайн Цимер. По-скоро твърде рано, там сега беше към четири часът сутринта.

Започна да се тревожи, че някой го е забелязал как стои цяла вечер във фоайето и наблюдава вратата.

Къде се бавеше това проклето копеле? Да идва най-сетне — откога го бе зачакал, за да го убие!

В сряда следобед Либерман се измъкна от задръстено в уличното движение такси насред Манхатън, срещу магазините за облекло, и тръгна по тротоара. Валеше мразовита суграшица. Чадърът му, взет на заем от Марвин и Рита Фарб, хората, у които беше отседнал, беше в различни крещящи тонове между всеки две спици (все пак е чадър, рече си той, инак…).

Никой не знаеше, че е тук. Малко преди самолетът му да кацне в Ню Йорк, реши, че ще е разумно да опита още една възможност. Отседна у познати и на сутринта накара жената да се обади на Уийлок в Ню Провидънс под предлог, че иска да си купи куче, тъй като чула, че той развъжда добермани. От разговора Либерман разбра, че Уийлок е човекът, за когото бе споменала Фрида Малоуни, и дори получи точни указания как да го намери. Засега поне трябваше да действува сам.

Влезе в една телефонна кабина, сложи си очилата и извади сгънат плик от джоба на сакото. Бе записал телефонния номер и пощенския код. Не биваше да споменава за момчето. Можеха да му затворят телефона от страх да не се разкрие начинът, по който е осиновено.

Либерман започна да върти, като гледаше цифрите, изписани на плика. Телефонът на другия край зазвъня.

— Ало? — обади се мъж с плътен гърлен глас.

— Мистър Хенри Уийлок?

— На телефона.

— Мистър Уийлок, казвам се Йохан Либерман. Обаждам ви се от Ню Йорк. Ръководител съм на Информационния център за разкриване на военнопрестъпници във Виена, може би сте чували? Събираме информация за нацистки военнопрестъпници, помагаме да ги заловят и изправят пред съда.

— Чувал съм. Заловихте Айхман.

— Точно така, и много други. Мистър Уийлок, сега съм по следите на човек, който е във вашата страна. На път съм за Вашингтон да уведомя властите. Съвсем наскоро този човек е убил двама или трима души и е на път да убие още.

— Куче-пазач ли търсите?

— Не — отвърна Либерман. — Мистър Уийлок, следващият човек, който трябва да бъде убит… сте вие.

— Добре де, ясно. Сега кажи кой си? Тед? Страшен швабски акцент извади.

— Грешите — рече Либерман, — не е шега. Знам, смятате, че нацистите нямат причина да ви убият…

— Кой ви каза? Изтрепал съм немалко. Обзалагам се, че ще са страшно доволни, ако могат да си го върнат. Ако още се въртят наоколо.

— Един се навърта…

— Хайде, хайде, кой се обажда?

— Повярвайте ми, мистър Уийлок, говорите с Йохан Либерман. Кълна ви се, в Ню Провидънс ще дойде бивш есесовец с намерение да ви убие, може би само след няколко дни. Искам да спася живота ви.

Мълчание.

— Мистър Уийлок?

— Вижте какво, мистър Либерман, ако наистина сте Либерман. Добре, да речем, че сте този, за когото се представяте. Трябва да ви кажа нещо. В момента говорите с един от най-добре охраняваните хора в САЩ. Първо, аз съм бивш надзирател на щатския изправителен дом, така че съм понаучил как да се грижа за себе си. И второ, къщата ми е пълна с обучени добермани. Една думичка да кажа, и ще прегризат гърлото на всеки, който ме погледне накриво.

— Всичко това е хубаво — рече Либерман, — но могат ли доберманите да предотвратят срутването на някоя стена върху вас? Или ако някой ви застреля от разстояние? Точно това стана с двама други.

— За какво, по дяволите, ми говорите? Никакъв нацист не ме преследва. Вероятно търсите друг човек.

— Има ли в Ню Провидънс друг Хенри Уийлок, който развъжда добермани? На шейсет и пет години с много по-млада жена и син на около четиринайсет години?

Мълчание.

— Обърнете внимание на това, което ви казвам — настоя Либерман. — Пък и нацистът трябва да бъде заловен, а не убит от кучета.

— Ще повярвам, когато ми го каже ФБР.

Либерман замълча.

— Мистър Уийлок — каза той след малко, — мога ли да дойда при вас на път за Вашингтон? Ще ви обясня още някои неща.

— Елате, щом искате, винаги съм тук.

— Жена ви кога е вън от къщи?

— През деня е на работа. Учителка е.

— И момчето ли е на училище?

— Да, когато не бяга, за да снима филми. Смята, че ще стане втори Алфред Хичкок.

— Ще дойда утре следобед.

— Както ви е удобно. Но само вие. Ако ми доведете „защитници“, ще пусна кучетата. Имате ли писалка? Ще ви обясня пътя.

— Знам го — отвърна Либерман. — До утре. Надявам се, че довечера ще си стоите вкъщи.

— Точно това имах намерение да правя.

Либерман затвори телефона. Постоя замислен над току-що проведения разговор. Значи… момчето на Уийлок не рисуваше картини, но затова пък сега, в 1975 година, то снимаше филми. Усмихна се. Искало да стане Алфред Хичкок. Подбрало си бе точни инициали. А бащата, административен служител, явно не одобряваше идеята. Бащата на Хитлер също негодувал срещу желанието на сина си да стане художник.

Рано сутринта в сряда Менгеле прекоси улицата и нае стая в друг хотел — „Кенилуърт“, където се регистрира като Курт Кьолер от Ивънстън, Шеридан Роуд 18 Илинойс. Помолиха го съвсем основателно, да предплати, тъй като целият му багаж се състоеше от тънка кожена чанта (документи, нож, пълнители за броунинга, диаманти) и малък хартиен плик (грозде).

Не можеше да се обади в канцеларията на Либерман от стаята на сеньор Рамон Ашхайм-и-Негрин и да се представи за Кьолер, тъй като след смъртта на Либерман вероятно щяха да проверят разговорите с този Кьолер, а не му се искаше да разваля седем долара на монети и цял час да ги пуска в телефонния автомат, та чак палецът му да почернее. А при положение, че се регистрира като Курт Кьолер, можеше да остави телефона си и да му се обадят, ако е необходимо.

От втората стая (категория — под една десетинка от звезда) успя да се свърже с фройлайн Цимер и да й обясни, че е пристигнал от Ню Йорк във Вашингтон, като е оставил тялото на Бари да пътува без придружител поради извънредната необходимост час по-скоро да предаде записките на сина си (по-важни, отколкото ги бе сметнал в началото) в ръцете на хер Либерман. Но къде е хер Либерман? Нима не е в „Бенджамин Франклин“? Фройлайн Цимер се изненада, но не се разтревожи. Щяла да се обади в Манхайм и да разбере каквото успее. Хер Кьолер все пак да провери и в други хотели, въпреки че не можела да си представи защо хер Либерман ще отседне другаде. Била сигурна, че скоро ще се обади. Обикновено се обаждал при промяна на плановете си. (Обикновено!) Да, а тя щяла да потърси хер Кьолер веднага щом получи информация. В „Кенилуърт“, любезна госпожице, в „Бенджамин Франклин“ нямаше свободни стаи. Но, разбира се, пазят стаята за хер Либерман.

Докато тя позвъни, беше проверил в над трийсет хотела и шест пъти се обади в „Бенджамин Франклин“.

Либерман напуснал Франкфурт, както възнамерявал — във вторник сутринта. Така че или бил във Вашингтон, или бил останал в Ню Йорк.

— Къде отсяда там?

— Понякога в хотел „Едисън“, но обикновено у приятели. Той има там много приятели.

— Благодаря.

— Не се тревожете, хер Кьолер; сигурна съм, че скоро ще се обади и ще му кажа, че го чакате. Ще остана до късно, за всеки случай.

Обади се в „Едисън“ в Ню Йорк, провери в още хотели във Вашингтон, звънеше в „Бенджамин Франклин“ всеки половин час. Притича дотам под суграшицата да се увери, че дрехите и куфарът му са още в стаята с табелката „Не влизайте“.

В сряда вечерта преспа в „Кенилуърт“. Постара се да спи. Беше потиснат. Помисли за пистолета на нощното шкафче… Нима наистина се надяваше, че ще успее да убие Либерман и другите (оставаха седемдесет и седем!), преди да убият самия него? Или по-лошо, преди да го заловят и да го накарат да изтърпи този отвратителен фарс — да го изправят пред съда като бедните Щангел и Айхман? Защо да не сложи край на борбите, плановете, тревогите?

В един часа включи телевизора и изведнъж на екрана се появи… Това бе знак от бога! Знак, изпратен му да го измъкне от отчаянието! Даваха прекрасен филм за фюрера и генерал фон Бломберг. Парад на „Луфтвафе“. Изключи омразния английски говор и загледа размазаните, стари, неми изображения. Те изпълниха сърцето му едновременно със сладост и горчилка, вдъхнаха му нова решителност…

Заспа.

В четвъртък сутринта в осем часа и няколко минути, точно когато се канеше пак да се обади във Виена, звънна телефонът.

— Ало?

— Мистър Курт Кьолер! — обади се жена, американка, не беше фройлайн Цимер.

— Да…

— Здравейте, казвам се Рита Фарб. Позната съм на Йохан Либерман. Той отседна у нас, в Ню Йорк. Помоли ме да ви се обадя. Преди малко говори с Виена и разбра, че го чакате. Ще бъде във Вашингтон довечера, към шест часа. Би искал да вечеряте с него. Ще ви се обади, щом пристигне.

— Чудесно! — каза Менгеле с облекчение, възрадван.

— Бихте ли му направили една услуга? Ще можете ли да се обадите в хотел „Бенджамин Франклин“ и да им кажете да пазят стаята му?

— Да, с удоволствие! Знаете ли с кой самолет пристига!

— Той е с кола, не е със самолет. Току-що тръгна. Затова се обаждам аз. Бързаше.

Менгеле се намръщи.

— Тогава няма ли да пристигне преди шест? — запита той. — Щом вече е тръгнал?

— Не, ще се отбие в Пенсилвания. Може да пристигне дори след шест часа, но непременно ще дойде и веднага ще ви се обади.

Менгеле помълча.

— С Хенри Уийлок ли ще разговаря? — попита след малко. — В Ню Провидънс, нали?

— Да, аз получих указанията как да го намери. Винаги е интересно, когато мистър Либерман ни гостува. Предполагам, че става дума за нещо наистина важно.

— Да — отвърна Менгеле. — Благодаря, че ми се обадихте. Знаете ли кога ще се срещне с Хенри Уийлок?

— По обед.

— Благодаря. Довиждане.

Натисна вилката на телефона, задържа я, погледна часовника си, затвори очи и известно време стоя така. Отвори очи, пусна вилката и почука. Свърза се с касиерката и й каза да приготви сметката му за храната и телефона.

Сложи си мустаците и перуката. Пистолета. Сако, палто, шапка. Грабна чантата.

Претича през улицата до „Бенджамин Франклин“, спря на гишето на касиерката, сетне забърза към гишето с надпис „Коли под наем“. Хубава млада жена с униформа в жълто и черно го погледна със сияйна усмивка.

Когато разбра, че е парагваец и няма кредитна карта, усмивката й сякаш помръкна. Трябвало да предплати приблизителната цена в брой. Изчисли я на около шейсет долара. Щяла да пресметне точно, когато върнел колата. Хвърли банкнотите, остави шофьорската си книжка, поръча колата да е готова най-много след десет минути и забърза към асансьорите.

Към девет часа летеше по магистралата за Болтимор — в бял „Форд Пинто“ под ясносиньото небе, с пистолет под сакото, нож в джоба и — дано — с божията закрила.

Ако караше с максималната разрешена скорост от деветдесет километра в час, щеше да стигне в Ню Провидънс почти цял час преди Либерман.

Някои коли бавно го задминаваха. Американци! Ограничението беше деветдесет километра, а те караха със сто. Поклати глава и си позволи да увеличи скоростта. Когато си в Рим…

Влезе в Ню Провидънс — шепа неугледни къщички, магазин, едноетажна тухлена поща. Единайсет без десет. Трябваше да намери Оулд Бък Роуд, без да разпитва този или онзи, за да не опишат после него или колата му на полицията. На картата, която купи на бензиностанцията в щата Мериленд — по-подробна от атласа, — откри градчето Бък на северозапад от Ню Провидънс и тръгна нататък по неравен път с две платна, който се виеше през оголените през зимата обработваеми площи и ливади. Намаляваше скоростта на всеки кръстопът и се взираше в почти неразбираемите знаци и маркировки. От време на време го задминаваха коли и камиони.

Оказа се, че Оулд Бък Роуд пресича косо пътя. Поколеба се дали да поеме наляво или надясно и пое надясно, почти обратно към Ню Провидънс, като се вглеждаше в пощенските кутии. Отмина „Грубър“, сетне „С. Джонсън“. Голите дървета сплитаха клони над тесния път. Насреща му се зададе черна двуколка, теглена от кон. Беше видял подобни плакати по главния път — старомодните американци, изглежда, бяха местна туристическа атракция. В облицованата в черно двуколка седяха брадат мъж с черна шапка и жена с черно боне и гледаха право пред себе си.

Пощенските кутии, поставени досами входните алеи, които се губеха навътре между дърветата, бяха малко и на разстояние. Това беше хубаво — можеше да използува пистолета.

Х. Уийлок. Яркочервено триъгълниче сочеше надолу, а под него имаше табелка, изписана с криви черни букви, която предупреждаваше (или рекламираше?) — КУЧЕТА-ПАЗАЧИ.

Виж, това беше лошо. Всъщност не съвсем, тъй като осигуряваше по-приемлив повод за посещението му, отколкото предложението за екскурзионно летуване, което инак възнамеряваше да повтори.

Зави надясно и колелата потънаха в дълбоките следи на изгърбения в средата коларски път, който водеше постепенно нагоре между дърветата. Колата задра отдолу в издутината — да й берат грижата, това не беше негов проблем. Впрочем и негов, ако се повреди и го остави насред пътя. Караше бавно. Погледна часовника си: единайсет часа и осемнайсет минути.

Да, имаше някакъв бегъл спомен, че едно от американските семейства бе отбелязало в списъка на интересите си, че развъжда кучета. Сигурно са били семейство Уийлок. Бившият надзирател в затвора, вече положително пенсиониран, вероятно бе превърнал хобито си в целодневно занимание.

— Добро утро! — изрепетира на глас Менгеле. — На табелката пише „кучета-пазачи“, точно такова ми трябва.

Натисна гъстите мустаци, потупа перуката отстрани и отзад, обърна огледалото и се огледа. Върна огледалото и продължи бавно по разнебитения път. Напъха ръка под палтото, бръкна под сакото и разкопча кобура на пистолета.

Посрещна го хоров кучешки лай, идещ откъм слънчева ливада, в дъното на която се виждаше двуетажна къща с бели кепенци и кафяви дървени подпори, разположена под ъгъл спрямо него. В задния двор над десетина кучета джавкаха, скимтяха и се хвърляха върху висока мрежеста ограда. Зад тях стоеше мъж с побелели коси и го гледаше.

Спря колата досами застланата с плочи пътека пред къщата. Освободи лоста на скоростите и изключи мотора. Сега скимтеше само едно куче, вероятно кутре, ако се съдеше по звуците, които издаваше. От другата страна на къщата в двоен гараж стоеше червен пикап, другото място беше празно.

Отключи вратата на колата, отвори я и излезе. Протегна се и разтри гърба си — в това време колата взе да бибипка, бе забравил да измъкне ключа. Пистолетът помръдна под сакото му. Затръшна вратата и се загледа в белосаната веранда в дъното на пътеката. Значи тук живееше един от тях! Може би някъде из къщата имаше и снимка на момчето. Развълнува се при мисълта, че ще зърне това почти четиринайсетгодишно личице! Божичко, ами ако днес не е на училище? Тази възможност го разтревожи и същевременно го опияни!

Побелелият мъж забърза към него, като мина покрай къщата на дълги подскоци, придружен от едно куче — лъскавочерен доберман. Носеше огромно кафяво яке, черни ръкавици и кафяви панталони. Беше висок и широкоплещест, със смръщено червендалесто лице и недружелюбен поглед.

Менгеле се усмихна.

— Добро утро! — извика той. — На табелката…

— Вие ли сте Либерман? — попита мъжът с плътен, гърлен глас, докато превземаше разстоянието на подскоци.

— Да, да! — отговори Менгеле с още по-широка усмивка. — А вие сигурно сте мистър Уийлок?

Мъжът спря до Менгеле и кимна с къдрава побеляла глава. Красивият синкавочерен доберман изръмжа и показа на Менгеле острите си бели зъби. Веригата около врата му беше захваната за черна кожена халка. От ръкавите на грубото кафяво яке висяха конци и парцали и тук-таме се подаваше бяла вата.

— Малко подраних — извини се Менгеле.

Уийлок се взря в колата зад гърба му, сетне втренчи в него кривогледите си сини очи, които гледаха изпод бели рошави вежди. Лицето му, покрито с набола побеляла брада, бе прорязано от бръчки.

— Влезте — каза той и посочи с белокосата си глава към къщата. — Нямам нищо против да ви изслушам, дяволски любопитен съм.

Обърна се и го поведе по пътеката, хванал с пръст веригата на синкавочерния доберман.

— Красиво куче — отбеляза Менгеле зад него.

Уийлок се изкачи на верандата. На бялата врата имаше чукче с форма на кучешка глава.

— Синът ви вкъщи ли е? — попита Менгеле.

— Няма никой — отвърна Уийлок и отвори вратата. — Тук сме само аз и кучетата.

Два добермана се приближиха, появи се и трети. Заблизаха ръкавицата му и заръмжаха към Менгеле.

— Кротко, момчета — обърна се Уийлок. — Това е приятел.

Отпрати ги с жест и те послушно се оттеглиха, а той самият влезе с кучето, което държеше за веригата.

— Затворете вратата — обърна се Уийлок към Менгеле.

Менгеле влезе и затвори вратата. Остана там, загледан в Уийлок, който се бе навел сред струпаните черни добермани, милваше ги по главите и ги потупваше по яките черни тела, а те го ближеха и душеха.

— Какви красавци! — обади се Менгеле.

— Тия младежи — заговори Уийлок весело — са Харпо и Зепо. Синът ми измисли имената, един-единствен път му дадох такива права. А този възрастен господин е Самсън, Сам, много е послушен. Ето го и Мейджър. Това е мистър Либерман, момчета. Приятел. — Изправи се и се усмихна на Менгеле, като издърпваше пръстите на ръкавиците си. — Сега ви е ясно защо не напълних гащите, като ми казахте, че някой ме преследва.

Менгеле кимна.

— Да — рече той и погледна двата добермана, които душеха палтото му. — Имате си отлична охрана. Такива кучета!

— Ще прегризат гърлото на всеки, който ме погледне накриво. — Уийлок смъкна ципа на якето си и отдолу се показа червена риза. — Съблечете си палтото и го закачете там.

Отдясно на Менгеле стоеше висока закачалка с големи черни куки. В овалното й огледало се виждаше стол и част от масата за хранене в стаята насреща. Менгеле окачи шапката си на една от куките и разкопча палтото си. Усмихна се на доберманите, сетне на Уийлок, който си сваляше якето. Зад Уийлок се виждаше стръмно стълбище към горния етаж.

— Значи вие заловихте Айхман? — Уийлок окачи якето със скъсаните ръкави.

— Други го заловиха — отвърна Менгеле, като си сваляше палтото, — но аз, разбира се, им помогнах. Открих къде се крие в Аржентина.

— Получихте ли възнаграждение?

— Не. — Менгеле окачи палтото. — Правя това за собствено удовлетворение — рече той. — Мразя нацистите. Трябва да бъдат преследвани и унищожавани като въшки.

— Сега трябва да мислим за хулиганите, а не за нацистите — отбеляза Уийлок. — Заповядайте, влезте тук.

Менгеле оправи сакото си и последва Уийлок към стаята вдясно. Придружаваха го двата добермана, които душеха краката му — другите два вървяха с Уийлок. Стаята беше приветлива — дневна с бели пердета на прозорците и тухлена камина, а вляво цялата стена бе окичена с награди — разноцветни лентички, блещукаха медали и трофеи — и снимки в черни рамки.

— Това е наистина забележително — каза Менгеле, като се приближи и ги заразглежда. Снимките бяха все на добермани, момчето го нямаше.

— Сега, кажете ми, защо ме преследва този нацист?

Менгеле се обърна. Уийлок бе седнал на викторианско канапе между двата прозореца, бъркаше с два пръста в кристалната стъкленица с тютюн, поставена на ниска масичка пред него, и тъпчеше евтината си черна лула. Единият доберман го наблюдаваше, подпрял предни лапи на масата. Другият доберман, най-големият, лежеше на кръгло килимче между Уийлок и Менгеле и гледаше Менгеле кротко, по не и безучастно. Останалите два добермана душеха краката и пръстите на Менгеле.

Уийлок погледна Менгеле.

— Добре де, кажете — настоя той.

— Знаете ли — отвърна с усмивка Менгеле, — трудно ми е да говоря в присъствието на… — посочи доберманите до себе си.

— Не се тревожете — увери го Уийлок, като продължаваше да тъпче лулата. — Няма да ви закачат, щом се държите кротко. Просто седнете и говорете. Ще свикнат с вас.

Менгеле седна на кожен диван — кожата проскърца под него. Единият доберман скочи на дивана и взе да се върти, като се канеше да легне. Доберманът от килимчето стана, доближи се, мушна лъскавата си черна глава между коленете на Менгеле и го подуши.

— Самсън — скара му се Уийлок, поднесе запалена клечка към лулата и смукна.

Доберманът отдръпна главата си и седна на пода, вперил поглед в Менгеле. Другият доберман, седнал до краката му, почеса със задната си лапа мястото около веригата на врата си. Доберманът, който се бе настанил на дивана до Менгеле, лежеше и наблюдаваше този в краката му.

Менгеле се изкашля.

— Нацистът, който ще дойде, е самият доктор Менгеле — каза той. — Вероятно ще бъде тук…

— Доктор? — Уийлок хвана в шепа лулата си и угаси клечката.

— Да — потвърди Менгеле, — доктор Менгеле. Мистър Уийлок, сигурен съм, че тези кучета са прекрасно обучени, това личи и от онези награди на стената — посочи с пръст към стената зад себе си, — но истината е, че когато бях осемгодишен, ме нападна куче, не доберман, немска овчарка. — Докосна лявото си бедро. — Бедрото ми е до ден-днешен цялото в белези. Това е оставило следа и в психиката ми. Чувствувам се зле, когато съм в една стая с куче, а четири са вече истински кошмар!

— Трябваше веднага да ми кажете. — Уийлок остави лулата, изправи се и щракна с пръсти. Доберманите моментално рипнаха, заподскачаха и се заблъскаха в краката му. — Елате, момчета — изкомандува той и поведе глутницата през стаята към вратата до дивана. — Този човек е като Уоли Монтагю. Хайде, прибирайте се.

Изкара доберманите от стаята, отстрани с крак нещо, което се бе запряло под вратата, и я затвори. Провери топката на бравата.

— Не могат ли да влязат от другаде? — запита Менгеле.

— Не — каза Уийлок и прекоси обратно стаята.

Менгеле въздъхна.

— Благодаря. Сега се чувствувам много по-добре. — Седна по-напред на дивана и разкопча сакото си.

— Хайде де, разказвайте — каза Уийлок, седна на канапето и взе лулата. — Не искам дълго да ги държа там затворени.

— Ще пристъпя направо към въпроса — започна Менгеле, — но първо искам да ви дам оръжие, за да можете да се защитавате в моменти като този, когато кучетата не са с вас.

— Имам пистолет — заяви Уийлок. Бе се облегнал на канапето, с крак върху крак, с лула между зъбите, опрял лакти на облегалката. — Марка „Лугер“. — Извади лулата от уста и изпусна дим. — Имам и две въздушни пушки и ловджийска пушка.

— Това е броунинг — каза Менгеле и извади пистолета от кобура. — За предпочитане е пред лугер, защото пълнителят има тринайсет патрона. — Вдигна с палец предпазителя и насочи пистолета към Уийлок. — Горе ръцете, но първо оставете лулата, бавно.

Уийлок се намръщи, белите му вежди щръкнаха.

— Да се разберем — каза Менгеле. — Нямам намерение да стрелям във вас. Защо да ви убивам? Та аз дори не ви познавам. Либерман е човекът, от когото се интересувам. По-точно човекът, заради когото съм дошъл.

Уийлок отпусна кръстосаните си крака и бавно се наведе, като гледаше яростно Менгеле с пламнало лице. Остави лулата и вдигна отворени длани над главата си.

— Сложете ги на главата — предложи Менгеле. — Имате хубава коса, завиждам ви. За съжаление моята е перука. — Стана от дивана и посочи нагоре с дулото на пистолета.

Уийлок се изправи с кръстосани на главата ръце.

— Пет пари не давам кой е нацист и кой не е — рече той.

— Добре — каза Менгеле, насочил пистолета в червената риза на Уийлок. — Въпреки това бих искал да ви затворя някъде, откъдето няма да можете да дадете знак на Либерман. Имате ли изба?

— Да — отвърна Уийлок.

— Вървете към избата. Бавно. Има ли й къщата други кучета освен тези четири?

— Не. — Уийлок тръгна бавно към вестибюла, с ръце на главата. — За ваш късмет.

Менгеле го последва с пистолета.

— Къде е жена ви?

— На училище. Преподава. В Ланкастър.

Уийлок излезе във вестибюла.

— Имате ли снимки на сина си?

Уийлок спря за момент и тръгна надясно.

— За какво са ви?

— Да ги разгледам — отговори Менгеле, като го следваше с оръжието. — Няма да му направя нищо лошо. — Аз съм лекарят, който го извади на бял свят.

— По дяволите, това пък какво е? — Уийлок спря пред вратата до стълбището.

— Имате ли снимки? — повтори Менгеле.

— Има албум. Там, където бяхме. На рафта под масичката с телефона.

— Това ли е вратата?

— Да.

— Свалете едната ръка и я открехнете.

Уийлок се обърна към вратата, свали едната си ръка, открехна леко вратата и върна ръката на главата си.

— А сега с крак.

Уийлок отвори широко вратата с крак.

Менгеле прекоси помещението и застана до стената, насочил пистолета в гърба на Уийлок.

— Вървете напред.

— Трябва да запаля лампата.

— Запалете я.

Уийлок се присегна и дръпна някаква връвчица. Вътре блесна светлина. Уийлок върна ръката върху главата си, наведе врат и слезе на площадката, където на дъсчената стена бяха закачени различни сечива и инструменти.

— Слизайте — каза Менгеле. — Бавно.

Уийлок се обърна наляво и започна бавно да слиза. Менгеле се приближи до вратата, стъпи на площадката, обърна се към Уийлок и затвори вратата.

Уийлок слизаше бавно по стълбите към избата с ръце на главата.

Менгеле насочи пистолета в гърба на червената риза. Започна да стреля. Един път, втори път… оглушителни изстрели. Гилзите хвърчаха и отскачаха.

Ръцете пуснаха побелялата глава, свлякоха се, задържаха се върху дървените перила. Уийлок се олюля.

Още един оглушителен изстрел в гърба на червената риза.

Ръцете се изплъзнаха от перилата и Уийлок се повали напред. Челото му удари пода, обутите в тежки обуща крака се разкрачиха и тялото се плъзна по стълбите.

Менгеле гледаше и въртеше показалец в ухото си. Отвори вратата и се върна във вестибюла. Кучетата лаеха свирепо.

— Тихо! — изкрещя им Менгеле и завъртя показалец в другото си ухо. Кучетата продължиха да лаят.

Менгеле спусна предпазителя и прибра пистолета в кобура. Извади носната си кърпа и избърса вътрешната топка на вратата. Дръпна връвта — лампата изгасна — и затвори с лакът вратата.

— Тихо! — изкрещя отново и прибра кърпата в джоба си.

Кучетата не спираха да лаят. Дращеха и блъскаха вратата в края на вестибюла.

Менгеле забърза към предната врата, погледна през тясното прозорче до нея, отвори я и изтича навън.

Влезе в колата, запали я, заобиколи къщата и вкара автомобила на празното място в гаража.

Изтича обратно, влезе в къщата и затвори вратата. Кучетата лаеха, скимтяха, драскаха и блъскаха.

Менгеле се погледна в огледалото на закачалката, разхлаби перуката, махна я и отлепи мустаците от горната си устна. Прибра перуката и мустаците в джоба на окаченото палто и изкара капака на джоба отвън.

Приглади с длани ниско подстриганата си прошарена коса, като не преставаше да се оглежда. Намръщи се.

Свали сакото и го окачи на закачалката. Премести палтото на същата закачалка върху него. Развърза вратовръзката на черни и златисти райета, издърпа я, нави я и я прибра в джоба на сакото. Разкопча яката на светлосинята риза, освободи и следващото копче, разтвори яката и натисна краищата й.

Кучетата лаеха и скимтяха зад вратата.

Менгеле заоправя каиша на кобура. Гледаше се в огледалото и репетираше на глас: „Вие ли сте Либерман?“ — След това отново, с по-американско произношение, като се стараеше да превъзмогне немския акцент: „Вие ли сте Либерман?“ Постара се да направи гласа си по-гърлен, като на Уийлок. „Флезте. Трябва да си призная, че съм дяволски любопитен. Не им обръщайте внимание, те финаги лаят така. Винаги лаят. Винаги лаят. Не им обръщайте внимание, винаги лаят така. Вие ли сте Либерман? Влезте.“

Кучетата лаеха.

— Тихо! — изкрещя Менгеле.

[1] Във всяко отношение (лат.). — Б.пр. ↑

[2] По рецепта от домашната кухня (фр.). — Б.пр. ↑

7

Либерман наблюдаваше бавното превъртане на цифрите върху километража на съсипващата бъбреците му малка кола. Домът на Уийлок трябваше да се намира на шестстотин метра след левия завой на Оулд Бък Роуд — ако бе разгадал правилно бароковия почерк на Рита, което досега трудно му се удаваше. Благодарение на почерка й и на спиранията в тоалетните по пътя — наложителни при такова друсане, вече беше дванайсет и двайсет.

Въпреки това чувствуваше, че нещата се наместват и всичко върви добре. Натъжи се, разбира се, като разбра, че са открили трупа на Бари, но пък ако се бяха забавили, доказателството нямаше да дойде навреме. Сега имаше неоспорими факти, които щеше да използува във Вашингтон. И Курт Кьолер щеше да го подкрепи не само със записките на Бари — очевидно важни и полезни, — но и с влиянието си на заможен гражданин. Положително щеше да пожелае да остане с него във Вашингтон и да помогне с каквото може. Фактът, че бе отишъл там, доказваше, че има намерение да му сътрудничи.

Шестстотинте метра се изнизаха. Отпред вляво вече се виждаше пощенската кутия. КУЧЕТА-ПАЗАЧИ, изписано с черни букви на табелката под нея, а отгоре „Х. Уийлок“. Либерман намали скоростта и спря. Изчака да отмине идващият насреща камион и пресече. Зави надясно и колелата потънаха в дълбоките следи на изгърбения коларски път, който водеше постепенно нагоре между дърветата. Колата задра отдолу в издутината. Либерман смени скоростите, караше бавно. Погледна часовника си: дванайсет и двайсет и пет.

Да речем, половин час, докато убеди Уийлок, без да му изнася лекция по генетика: „Не знам защо избиват бащите на момчетата, избиват ги, и това си е.“ И още около час, докато разработят стратегията. Значи, общо час и половина-два. Вероятно щеше да тръгне към три и да стигне във Вашингтон към пет-пет и половина. Щеше да потърси Кьолер. Очакваше с интерес да види и него, и записките на Бари. Интересно как Менгеле бе пропуснал да претърси момчето. Но може би Кьолер надценяваше важността на тези записки…

Посрещна го хоров кучешки лай, идещ откъм слънчева ливада, в дъното на която се виждаше двуетажна къща с бели кепенци и кафяви дървени подпори, разположена под ъгъл спрямо него. В задния двор над десетина кучета джавкаха, скимтяха и се хвърляха върху висока мрежеста ограда.

Спря колата досами застлана с плочи пътека, която водеше към къщата. Освободи лоста на скоростите, изключи мотора и дръпна ръчната спирачка. Кучетата в задния двор продължаваха да лаят. От другата страна на къщата, в гаража, стояха червен пикап и бяла закрита кола.

Излезе от колата, затвори вратата и с чанта в ръка остана известно време, загледан в спретнатата, боядисана в кафяво и бяло къща. Уийлок бе наистина добре охраняван. Кучетата — те продължаваха да лаят — вършеха по-добра работа от алармена система. Те бяха и естествена бариера за убиеца. Той вероятно щеше да предприеме нещо другаде — в града или на пътя. Не бе нужно Уийлок да променя нормалния си начин на живот, но трябваше да го сплаши известно време да не излиза от къщи. От Вашингтон щеше да поиска да пратят тук охрана и тогава Уийлок щеше да даде възможност на убиеца да се покаже.

Пое дъх и се запъти нагоре по пътеката към верандата. На вратата имаше чукче (желязна кучешка глава), до него черно копче на звънец. Избра чукчето и почука два пъти. Беше старо и се движеше трудно. Чукането се чуваше доста глухо. Изчака малко — в къщата лаеха кучета — и посегна с пръст към звънеца, ала вратата се отвори. На прага стоеше мъж, по-дребен, отколкото очакваше, с ниско подстригана прошарена коса и живи, весели, кафяви очи, който каза с плътен гърлен глас:

— Вие ли сте Либерман?

— Да — отвърна той. — Мистър Уийлок?

Човекът с ниско подстриганата прошарена коса кимна и вратата се отвори по-широко.

— Влезте.

Влезе във вмирисан на кучета вестибюл със стълбище нагоре. Свали си шапката. Кучетата — пет-шест на брой, ако се съдеше по шумотевицата — скимтяха и дращеха вратата в другия край на вестибюла. Обърна се към Уийлок, който бе затворил входната врата и го гледаше усмихнат.

— Радвам се да се запозная с вас — рече Уийлок.

Изглеждаше нахакан, в светлосиня риза с отворена яка и навити ръкави, добре ушит тъмносив панталон и хубави черни обувки. Явно в бизнеса с кучетата нямаше рецесия.

— Бях започнал да си мисля, че няма да дойдете.

— Неправилно разчетох упътването — каза Либерман с извинителна усмивка. — Вероятно си спомняте дамата, която ви позвъни от Ню Йорк? Тя всъщност се обади от мое име.

— А, така ли? — рече Уийлок и се усмихна. — Съблечете си палтото.

Посочи закачалката. На нея висяха черна шапка, палто и кафяво ватено яке с разнищени парцаливи ръкави.

Либерман окачи шапката, остави чантата на пода, разкопча си палтото. Сега Уийлок беше по-приветлив, отколкото по телефона — всъщност сякаш искрено се радваше, че го вижда, но нещо в начина, по който говореше, не бе в тон с приветливостта му. Либерман го почувствува, но не можа да разбере какво е. Хвърли поглед към вратата, зад която се чуваше лай и скимтене на кучета.

— Прав бяхте, като казахте „къща, пълна с кучета“.

— Да — потвърди Уийлок, като мина покрай него усмихнат. — Не им обръщайте внимание. Финаги лаят така. Затворих ги да не ви притесняват. Някои хора се страхуват. Флезте тук.

Запъти се към вратата вдясно.

Либерман окачи палтото си, взе чантата и със замислен поглед, вперен в гърба на Уийлок, го последва в спретнато подредена дневна. Кучетата продължаваха да лаят и да се мятат, този път зад една врата, вляво от черен кожен диван, над който на облицована с дървена ламперия стена висяха разноцветни лентички и медали, трофеи и снимки в черни рамки. В единия край на стаята имаше тухлена камина, а на полицата над нея — още трофеи и часовник. На дясната стена бяха прозорците с бели пердета, между тях старомодно канапе, а в ъгъла до вратата — стол и маса, телефон, счетоводни книги, лули на стойка.

— Седнете — каза Уийлок, посочи към дивана и се приближи до канапето. — Кажете ми сега, защо ще идва да ме убива този нацист? — Седна. — Трябва да си призная, че съм дяволски лиюбопитен.

„Лиюбопитен.“ Ето какво го беше раздразнило. Приветливият Хенри Уийлок го имитираше, оцветяваше американския си говор с лек „швабски акцент“. Правеше го едва забележимо — просто леко омекотяваше „л“-то и понякога произнасяше „ф“ вместо „в“. Либерман седна на дивана — кожата изскърца под него — и погледна Уийлок, който седеше леко наведен на канапето, подпрял лакти на разтворените си колене. Върховете на пръстите му се плъзгаха напред-назад по ръбовете на зелен албум със снимки или изрезки, поставен на ниската масичка пред него. Усмихваше се и чакаше.

Възможно ли беше да го имитира неволно? Самият той се бе улавял как подражава, без да иска, подведен от тромавия немски на някой събеседник чужденец, и естествено, се бе смущавал от това.

Не, сега бе сигурен, че е нарочно. От усмихнатия Уийлок се излъчваше враждебност. Всъщност какво можеше да се очаква от един бивш надзирател в изправителен дом, който обучаваше кучетата си да давят и хапят хора? Човечност? Добро възпитание? Нали не бе дошъл тук да се сприятелява с Уийлок? Остави чантата до краката си и отпусна ръце на коленете.

— За да ви обясня това, мистър Уийлок — започна той, — трябва да се спра на някои лични въпроси, засягащи вас и семейството ви. По-точно подробностите около осиновяването на момчето.

Уийлок вдигна въпросително вежди.

— Знам, че вие и мисис Уийлок — продължи Либерман — сте получили бебето в Ню Йорк чрез една жена, която се е представила за Елизабет Грегъри. Повярвайте ми — наведе се напред, — никой няма да ви безпокои за това. Никой няма да се опита да вземе сина ви или да ви обвини в нарушаване на законите. Минало е много време и това вече не засяга никого, а в конкретния случай съвсем не е важно.

— Вярвам ви — заяви сериозно Уийлок.

Хладнокръвен тип беше този Уийлок, така спокойно прие всичко. Седеше си и невъзмутимо движеше върховете на показалците си нагоре-надолу по ръба на зеления албум, ту двата заедно, ту поотделно. Гърбът на албума беше обърнат към Либерман, горната му корица беше леко повдигната и очевидно подпряна на нещо, сложено вътре.

— Елизабет Грегъри — рече Либерман — не е истинското име на жената. Казва се Фрида Малоуни, Фрида Алтшул Малоуни. Чували ли сте за нея?

Уийлок се смръщи замислено.

— Имате предвид онази нацистка, която върнаха в Германия? — запита той.

— Да — Либерман взе чантата. — Имам нейни снимки, ще видите, че…

— Няма нужда — каза Уийлок.

Либерман го загледа.

— Видях снимката й във вестника — обясни Уийлок. — Стори ми се позната. Сега разбирам защо.

Усмихна се. Немският акцент беше доста силен.

Либерман кимна. (Дали го правеше нарочно? Като се изключи подражанието, Уийлок се държеше съвсем приятно.) Закопча каишката на чантата и погледна Уийлок.

— Вие и жена ви — заговори той, като се стараеше да потисне своя акцент — не сте единственото семейство, получило дете чрез нея. Семейство Гътри например е осиновило момче по същия начин, а мистър Гътри беше убит през октомври. Както и семейство Къри. Мистър Къри беше убит през ноември.

Сега Уийлок изглеждаше загрижен. Пръстите му замръзнаха върху ръба на корицата на албума.

— В страната има нацист — продължи Либерман, като държеше чантата на коленете си, — бивш есесовец, който убива бащите на момчетата, осиновени чрез Фрида Малоуни. Убива ги в същия ред, в който децата са били осиновени, и през същия интервал от време. Вие сте следващият, мистър Уийлок. — Либерман поклати глава. — И убийството трябва да се извърши скоро. А след вас има още много. Затова отивам във Вашингтон и затова, докато убедя властите да се заемат с въпроса, вие трябва да внимавате. Кучетата не са достатъчна охрана.

Посочи към вратата отдясно до края на дивана. Кучетата скимтяха, а едно-две лаеха доста унило.

Уийлок поклати глава. Сякаш бе изумен.

— Хмм! Така значи! — рече той. — Това наистина е много странно! — Погледът му изглеждаше доста учуден. — Казвате, че убива бащите на момчетата?

— Да.

— Но защо?

Този път произношението му бе прекрасно. Сякаш той също се стараеше. Божичко, разбира се! Та той не му подражаваше нито съзнателно, нито неволно, а потискаше собствения си акцент, същия като неговия!

— Не знам… — отговори Либерман.

Ами обувките и панталонът му? Бе облечен като гражданин, съвсем неподходящо за обстановката. И тази враждебност, която се излъчваше от него… И кучетата, затворени, защото „някои хора се страхуват“…

— Не знаете? — запита представящият се за Уийлок нацист. — Толкова убийства, а вие не знаете причината?

Но нали убийците трябваше да са около петдесетгодишни, а този беше на шейсет и пет, може би малко по-млад. Менгеле? Невъзможно. Менгеле беше в Бразилия или в Парагвай и не би посмял да дойде на север. Как изведнъж ще се озове тук, в Ню Провидънс, чак в Пенсилвания? Либерман поклати глава. Не, не можеше да е Менгеле.

Но нали Курт Кьолер първо бе телефонирал от Бразилия, след това от Вашингтон? Името му сигурно е било записано някъде из документите на Бари, може и да е фигурирало в паспорта му като най-близък родственик…

Зад корицата на албума се показа пистолет с насочено към него дуло.

— Тогава аз ще ви я кажа — рече мъжът с пистолета.

Либерман се вгледа в него — представи си малко по-тъмна и по-дълга коса, тънки мустачки, изопната кожа, махна и годините… Да, Менгеле! Омразният, тъй дълго преследваният Менгеле! Ангелът на смъртта, убиецът на деца! Седеше пред него усмихнат. Насочил пистолета.

— Наистина срамота — проговори Менгеле на немски. — Бива ли да умрете в неведение? Искам да научите какво точно беше направено през последните двайсет и няколко години. Това вцепенение само на пистолета ли се дължи, или ме познахте?

Либерман примигна и си пое дъх.

— Познах ви — рече той.

Менгеле се засмя.

— Рудел, Зайберт и другите от командния състав се проявиха като немощни апатични баби. Отзоваха моите хора, защото научили, че Фрида Малоуни е разговаряла с вас за децата. Значи, налага се сам да довърша работата. — Сви рамене. — Всъщност нямам нищо против, това ще ме подмлади. Вижте какво, оставете бавно чантата долу, облегнете се с ръце на главата и се отпуснете. Имате на разположение цяла минута, преди да ви убия.

Либерман смъкна бавно чантата на пода — постави я вляво от краката си, с намерение, ако му се удаде възможност, да отскочи бързо до вратата вдясно и да я отвори. Стига да не е заключена! Тогава може би кучетата, които скимтяха оттатък, щяха да видят Менгеле с пистолет в ръка и да го нападнат, преди да успее да стреля многократно. Не бе изключено, разбира се, кучетата да нападнат и него. А може би нямаше да нападнат никого без команда от Уийлок, който сигурно лежеше мъртъв някъде оттатък. Но не му идваше наум по-добър вариант.

— Бих желал да имаме повечко време — продължаваше Менгеле. — Наистина бих желал. Това е един от най-чудесните моменти в живота ми, сигурен съм, че разбирате какво огромно удовлетворение изпитвам. Тъй че, ако имах практическа възможност, щях с удоволствие да поседя и да поприказвам с вас час-два. Например да опровергая някои гротескни преувеличения в онази ваша книга. Но уви… — Менгеле сви рамене.

Либерман скръсти ръце на главата си и както седеше изправил гръб на ръба на дивана, започна съвсем бавно да раздалечава краката си. Диванът беше нисък и нямаше да му е лесно да стане бързо.

— Мъртъв ли е Уийлок? — запита той.

— Не — отвърна Менгеле, — приготвя ни обед в кухнята. А сега, слушайте ме внимателно, драги Либерман. Ще ви кажа нещо, което ще ви прозвучи напълно невероятно, но се кълна в паметта на майка си, че е самата истина. Нима ще си правя труда да лъжа нищожество като вас? При това почти мъртво нищожество?

Либерман хвърли бърз поглед към прозореца вдясно от канапето и отново впери очи в Менгеле.

Менгеле въздъхна и поклати глава.

— Ако аз искам да погледна през прозореца, първо ще ВИ убия и тогава ще погледна. Но просто не искам да си правя този труд. Ако идваше някой, кучетата в задния двор щяха да лаят, нали? Не е ли така?

— Да — каза Либерман с ръце на главата.

Менгеле се усмихна.

— Виждате ли? Всичко става, както аз искам. Бог е на моя страна. Знаете ли какво гледах по телевизията в един часа тази нощ? Филми за Хитлер. — Кимна. — В момент, когато изживявах тежка депресия и направо мислех за самоубийство. Кажете сега, това не е ли знак от бога? Тъй че не губете време да гледате през прозорци, гледайте мен и ме слушайте. Той е жив. Този албум — направи знак със свободната си ръка, като не отместваше очи и държеше пистолета насочен към Либерман — е пълен с негови снимки, има го на възраст от една до тринайсет години. Момчетата са негови точни генетични дубликати. Няма да губя време да ви обяснявам как го постигнах, дори да го направя, съмнявам се, че ще можете да го разберете. Но трябва да знаете едно: аз успях! Успях да създам точни генетични дубликати. Създадох ги в лабораторията, а след това ги износиха жени от племето ауити. Здрави жени, покорни на пресметливия си вожд. У момчетата няма и следа от тяхната наследственост. Те са най-чиста проба дубликати на Хитлер, получени изцяло от негови клетки. Разреши ми да взема от него половин литър кръв и да отрежа парченце от кожата над ребрата му, по библейски образец. Спомням си датата, шести януари хиляда деветстотин четиридесет и трета година, бяхме във Вълчата бърлога. Фюрерът не си бе позволил да има деца. — Телефонът иззвъня. Менгеле не отмести очи от Либерман, ръката с пистолета не трепна. — Той знаеше, че всеки син би расъл с чувство за непълноценност в сянката на такъв… — Телефонът отново иззвъня. — … велик, всемогъщ баща. Като разбра, че теоретически е възможно… — Пак телефонът. — … един ден да създам не негов син, а самия него, дори не негово копие… — Телефонът, — … а нов оригинал, фюрерът — също като мен — изпадна във възторг от идеята. Тогава ми осигури подходящо място за работа и необходимата база, за да се заема със задачата. Нима си мислите, че работата ми в Аушвиц е била някакво безумство, ей тъй на вятъра? Колко елементарни хора сте вие! По случай събитието, след като ми разреши да взема от кръвта и от кожата му, той ми подари красиво надписана табакера: „На моя дългогодишен приятел Йозеф Менгеле, един от хората, които ми служат най-вярно и който в бъдеще може би ще се окаже най-полезен от всички. Адолф Хитлер.“ Тази табакера е най-скъпоценното ми притежание. Естествено, рисковано бе да я пренасям през границата, така че сега е в сейфа на адвоката ми в Асунсион, очаква ме да се прибера у дома след пътешествията. Виждате ли, давам ви повече от минута. — Погледна часовника си…

Либерман скочи. Изстрел раздра въздуха! Той заобиколи дивана, протегна ръка. Отново изстрел, още един! Болката го прикова до стената. Болка в гърдите, болка по-надолу… В притиснатото му към твърдата стена ухо ехтеше кучешки лай. Кафявата дървена врата се тресеше от удари. Посегна към стъклената топка на ромбчета. Нов изстрел раздра въздуха — топката се пръсна в мига, в който я улови, малката дупчица в ръката му се напълни с кръв. Пръстите му се впиха в стърчащата част от топката. Изстрел! Кучетата бясно лаеха. Изкривил лице от болка, стиснал здраво очи, Либерман завъртя остатъка от топката и дръпна. Вратата се отвори с трясък, блъсна ръката му и удари рамото му. Кучетата виеха. Няколко изстрела, оглушителен залп! Лай, вик, щракане… пистолетът беше празен. Топуркане, звън, ръмжене, вик. Раздраната му ръка пусна назъбеното парче от топката. Извърна се към стената, като едва си поемаше дъх. Свлече се надолу, отвори очи…

Черните кучета бяха повалили Менгеле и той лежеше проснат странично на канапето с разкрачени крака. Огромните добермани, с оголени зъби и опънати назад остри уши, гледаха свирепо. Менгеле се опитваше да се отдръпне назад, забил буза в страничната облегалка на канапето. Окото, което се виждаше, бе втренчено в един от доберманите пред него — той се провря между краката на преобърнатата масичка и захапа китката му. Пистолетът падна от ръката. Окото се изви към доберманите, които ръмжаха над главата му. Доберманът над бузата бе стъпил на канапето, между гърба му и облегалката, и тъпчеше с предни лапи рамото му. Доберманът, застрашаващ гърлото на Менгеле, стоеше със задни крака на пода между разкрачените му крака, облягаше се на извитото му навътре бедро и затискаше с тяло гърдите му. Повдигна глава от облегалката на канапето със сведени надолу очи и треперещи устни.

Четвърти огромен доберман се беше проснал на една страна на пода, с нос, заврян в омотаното килимче. Черните му ребра се повдигаха. Изпод него изпълзя лъскава локва.

Либерман продължи да се свлича по стената, примижа и седна на пода. Бавно опъна крака пред себе си, като наблюдаваше доберманите, готови да се нахвърлят на Менгеле.

Бяха готови да се нахвърлят, но не го правеха. Китката на Менгеле беше свободна. Доберманът, който преди я беше захапал, сега ръмжеше срещу носа му.

— Дръж! — изкомандува Либерман, но от гърлото му излезе само шепот. Болката в гърдите стана по-силна, режеща. — Дръж! — изкрещя той пряко сили. От гърлото му се изтръгна дрезгав, но достатъчно ясен глас.

Доберманите изръмжаха, но не помръднаха.

Менгеле стисна очи, зъбите му се впиха в долната устна.

— ДРЪЖ! — изрева Либерман, а болката прониза и разкъса гърдите му.

Доберманите ръмжаха, но не помръдваха.

От прехапаната устна на Менгеле се процеди пискливо стенание.

Либерман опря ръка в стената и затвори очи. Задъхваше се. Издърпа възела на вратовръзката си, разкопча яката. Разкопча още едно копче под връзката и опипа с пръсти мястото на болката. По ръба на фланелката усети влага. Отвори очи и погледна пръстите си. По тях имаше кръв. Куршумът бе пронизал гърдите му. Какво ли бе засегнал? Левия бял дроб? Каквото и да беше, при всяко вдишване болката ставаше непоносима. Бръкна за носна кърпа в джоба на панталона, наложи се да се обърне на лявата страна. По-долу в таза усети още по-силна болка. Примижа. Ооох!

Измъкна кърпата, вдигна я, притисна я към раната на гърдите си и я задържа там.

Вдигна лявата ръка. От двете и страни се стичаше кръв — повече от раздраната длан, отколкото от малката дупчица отгоре. Куршумът беше минал под показалеца и средния пръст. Пръстите му бяха безчувствени и не можеше да ги движи. Две резки кървяха на дланта.

Искаше да задържи ръката нагоре, за да намали притока на кръв, но не можа. Остави я да падне. Нямаше сили да се помръдне. Чувствуваше само болка. И умора… Вратата до него бавно се притвори. Погледна Менгеле. Прикован от доберманите, Менгеле го наблюдаваше.

Затвори очи. Болката изгаряше гърдите му при всяко вдишване.

— Назад…

Отвори очи и погледна към Менгеле, който продължаваше да лежи странично на канапето, притиснат от ръмжащите добермани.

— Назад — повтори Менгеле с немощен глас. Окото, вперено в добермана, зинал насреща му, се извъртя към добермана до гърлото му, сетне към този, който ръмжеше под ухото му. — Къш! Вече няма пистолет. Няма пистолет. Хайде! Добри кучета.

Синкавочерните добермани ръмжаха, без да помръднат.

— Хубави кучета — каза Менгеле. — Самсън? Хайде, мойто момче. Къш! Назад! — Обърна бавно глава към облегалката. Доберманите отдръпнаха малко глави, но продължаваха да ръмжат. Менгеле изкриви уста в колеблива усмивка. — Мейджър? Нали ти си Мейджър? Добър Мейджър, добър Самсън. Добри кучета. Приятел. Няма пистолет. — Ръката със зачервена китка хвана предния край на облегалката, другата ръка се бе вкопчила в гърба на канапето. Менгеле започна бавно да се обръща. — Добри кучета. Назад! Назад!

Доберманът в средата на стаята лежеше неподвижен, черните ребра не помръдваха. Локвата урина около него се бе разделила на малки локвички, които блестяха върху широките дъски на пода.

— Добри кучета, хубави кучета…

Легнал по гръб, Менгеле започна бавно да се изтегля нагоре към ъгъла на канапето. Доберманите ръмжаха, но не помръдваха, само наместваха по-удобно лапите си, докато той се придвижваше нагоре, по-далеч от зъбите им.

— Назад — увещаваше ги Менгеле. — Аз съм ваш приятел. Правя ли ви нещо лошо сега? Не, не, аз ви обичам.

Либерман затвори очи. Дишането му причиняваше болка. Седеше в локвата кръв, която се стичаше откъм гърба му.

— Добър Самсън, добър Мейджър. Бепо? Зарко! Добри кучета. Назад. Назад.

Нещо между Дина и Гари не бе наред. Мълча, докато беше при тях през ноември, но може би трябваше да се намеси, може би…

— Жив ли си, нещастнико? Жалка отрепка!

Либерман отвори очи.

Менгеле седеше в ъгъла на канапето и го гледаше. Единият му крак бе горе, а другият на пода. Държеше се за облегалката на канапето и го гледаше с презрение, като господар на положението — ако не се смятаха трите добермана, които ръмжаха, наведени над него.

— Неприятни обстоятелства — отбеляза Менгеле, — но няма да е за дълго. То се вижда. Посивял си, душа береш. Кучетата скоро ще загубят интерес към мен, ако си седя спокойно и им говоря мило. Ще им се допикае, ще ожаднеят. — Обърна се към доберманите на английски. — Вода? Не искате ли вода? Добри кучета. Идете да пийнете вода.

Доберманите ръмжаха, без да помръднат.

— Мръсни псета — рече мило Менгеле на немски и отново се обърна към Либерман: — И какво постигна, отрепка такава? Само дето вместо да свършиш отведнъж, ще умреш бавно. Е, нищо, че китката ми е малко одраскана. След петнайсет минути ще се измъкна оттук. Всички мъже от списъка ще умрат когато трябва. Времето на четвъртия райх наближава. Ще завладеем света! Ще доживея да го видя и да застана до водачите му. Представяш ли си какво страхопочитание ще внушават? Каква власт ще имат, какъв мистичен ореол? Как ще треперят и руснаци, и китайци! Да не говорим за евреите.

Иззвъня телефонът.

Либерман опита да се отлепи от стената и да пропълзи до жицата, увиснала от масата до вратата, но болката в таза го прониза и той не успя да помръдне. Отпусна се отново в лепкавата си кръв. Задъхан стисна очи.

— Ясно. Бързаш да пукнеш минута по-рано. А докато умираш, ще е добре да помислиш за внуците си, които ще натикаме в пещите.

Телефонът продължаваше да звъни.

Дали пък, като не се обажда никой, хората няма да се разтревожат и да дойдат? Дано само доберманите да задържат Менгеле…

Отвори очи.

Менгеле седеше и се усмихваше на доберманите. Спокойна, сигурна, приятелска усмивка. Вече не ръмжаха.

Очите му отново се затвориха.

Лай, ръмжене. Отвори очи.

— Не, не! — извика Менгеле и се дръпна в ъгъла на канапето, впил ръце в облегалката. Доберманите ръмжаха и го блъскаха. — Не, не! Добри кучета! Добри кучета! Не, не, не ставам! Не, не! Виждате ли как мирно стоя? Добри кучета. Добри кучета.

Либерман се усмихна и затвори очи. Добри кучета…

— Жив ли си, мръсна отрепка?

Кърпата щеше да се задържи върху раната… остана със затворени очи, без да диша, нека си помисли… сетне вдигна дясната си ръка и показа среден пръст.

Далечен лай. Кучетата в задния двор. Отвори очи. Менгеле го гледаше злобно. Същата омраза, която беше почувствувал по телефона в онази далечна нощ.

— Каквото и да се случи — каза Менгеле, — аз печеля. Уийлок беше осемнайсетият, който умря. Осемнайсет от тях са загубили бащите си във възрастта, в която той е загубил баща си, и поне един ще стане такъв, какъвто беше той. Няма да излезеш жив от тази стая, за да му попречиш. Може и аз да нямам късмет да се измъкна, но за теб съм сигурен.

Стъпки по верандата. Доберманите ръмжаха към Менгеле. Либерман и Менгеле се гледаха от двата края на стаята.

Пътната врата се отвори. Затвори се.

Погледнаха към вратата. Нещо тежко падна във вестибюла. Издрънча метал. Стъпки.

Влезе момчето и застана на вратата — продълговато лице, с остър нос и тъмна коса. Бе облечено в синьо яке с цип, пресечено от широка червена ивица.

Погледна Либерман. Погледна Менгеле и доберманите. Погледна мъртвия доберман. Разширените му ясносини очи шареха из стаята.

Отметна перчема със синя ръкавица от изкуствена кожа.

— Шишш! — обърна се към кучетата.

— Mein[1]… мило момче — каза Менгеле и го загледа с обожание. — Мое мило, мило, мило момче, просто не можеш да си представиш колко съм щастлив, колко съм радостен, че те виждам такъв голям, силен и красив! Ще прибереш ли тези кучета? Те ме държат неподвижен вече часове, тъй като по грешка са решили, че аз, а не онзи гаден мошеник там, съм дошъл да ти причиня зло. Махни ги, моля те. Ще ти обясня всичко.

Усмихна му се с любов, притиснат от ръмжащите добермани.

Момчето се взря в него и бавно обърна глава към Либерман.

Либерман поклати глава.

— Не се оставяй да те излъже — предупреди го Менгеле. — Той е престъпник, убиец, ужасен човек, дошъл тук да навреди на теб и на семейството ти. Прибери тези кучета, Боби. Виждаш ли, знам името ти. Знам всичко за теб. Бил си на Кейп Код миналото лято, имаш кинокамера, имаш две хубави братовчедки, които се казват… Разбери, аз съм стар приятел на родителите ти. Всъщност аз съм лекарят, на когото дължиш живота си. Току-що се върнах от чужбина! Доктор Брайтенбах. Не си ли чувал да говорят за мен? Заминах много отдавна.

Момчето го погледна колебливо.

— Къде е баща ми?

— Не знам — отвърна Менгеле. — Подозирам, че тъй като този тип имаше пистолет, който успях да му отнема, а кучетата ни видяха да се бием и останаха с погрешното впечатление… Подозирам, че може би… — кимна мрачно — може би е застрелял баща ти. Дойдох да ви видя, нали ти казах, току-що пристигнах от чужбина, и той ми отвори, като се правеше на приятел. Когато извади пистолета, успях да го надвия и му го отнех, но той отвори онази врата и пусна кучетата. Прибери ги и ще потърсим баща ти. Може би е само вързан. Бедният Хенри! Да се надяваме, че не се е случило най-лошото. Добре, че майка ти не беше тук. Още ли преподава в Ланкастър?

Момчето погледна мъртвия доберман. Либерман помръдна пръст, за да привлече вниманието му.

Момчето погледна Менгеле.

— Кетчуп! — извика то и доберманите се обърнаха и с няколко подскока се озоваха при него. Подредиха се, два от едната му страна, един от другата. Ръкавиците докоснаха синкавочерните им глави.

— Кетчуп! — възкликна Менгеле щастливо и свали крак от канапето. Седна напред и заразтрива ръце над лактите. — Хиляда години да си бях блъскал главата, не бих се сетил да кажа „кетчуп“. — Затропа с крака по пода, като разтриваше бедрата си и се усмихваше. — Казвах „Назад!“, казвах „Къш!“, казвах „Махайте се!“, казвах „Приятел“, но не ми мина през ума да кажа „Кетчуп“.

Момчето намръщено си овали ръкавиците.

— Най-добре… да се обадим в полицията — рече то.

Тъмният перчем падна на челото му.

Менгеле го гледаше втрещено.

— Ти си забележително момче! — каза той. — Толкова съм… — Премигна, преглътна, усмихна се. — Да, разбира се, трябва да се обадим в полицията. Направи ми една услуга, mein… миличък Боби. Вземи кучетата и иди в кухнята да ми донесеш чаша вода. Може и нещо за ядене. — Менгеле се изправи. — Пък аз ще се обадя в полицията и ще потърся баща ти.

Момчето натъпка ръкавиците в джобовете на якето.

— Колата отпред ваша ли е?

— Да — рече Менгеле. — А неговата е в гаража. Поне така предполагам. А може би е ваша? На семейството?

Момчето го загледа скептично.

— Бихте ли седнали отново? — рече то. — Аз ще се обадя.

— Миличък Боби…

— Туршия — извика момчето. Доберманите заръмжаха и се хвърлиха към Менгеле. Той се стовари върху канапето с кръстосани пред лицето лакти.

— Кетчуп! — извика Менгеле. — Кетчуп! Кетчуп!

Доберманите спряха, наведени над Менгеле. Продължаваха да ръмжат.

Момчето влезе в стаята и свали ципа на якето.

— Вас няма да послушат — каза то. Обърна се към Либерман и отстрани тъмния перчем.

Либерман го гледаше.

— Той каза всичко обратно, нали? — запита момчето. Пистолетът е негов и той ви отвори, така ли?

— Не! — обади се Менгеле.

Либерман кимна.

— Не можете ли да говорите?

Либерман поклати глава и посочи телефона. Момчето кимна и се обърна.

— Този човек е твой враг! — извика Менгеле. — Кълна се, той ти е враг!

— За откачен ли ме вземате? — момчето отиде до масата и вдигна слушалката.

— Недей! — Менгеле се наклони напред. Доберманите тракаха зъби и ръмжаха край него, но той остана така. — Моля те! Умолявам те! За твое добро е, не за мое! Аз съм ти приятел! Дойдох да ти помогна! Изслушай ме, Боби! Само за минута!

Момчето го погледна със слушалката в ръка.

— Моля те! Ще ти обясня! Ще ти кажа истината! Да, излъгах! Пистолетът беше мой. Трябваше да ти помогна! Моля те! Изслушай ме, само за минута! Ще ми благодариш, кълна ти се! Една минутка!

Момчето постоя, загледано в него, и затвори телефона.

Либерман заклати отчаяно глава.

— Обади се! — опита се да каже той, но шепотът се изтръгна от гърдите му и не можа да излезе от устата му.

— Благодаря — обърна се Менгеле към момчето. — Благодаря ти. — Облегна се и се усмихна печално. — Трябваше да се сетя, че ще се окажеш твърде умен и няма да мога да те излъжа. Моля те — погледна доберманите, погледна момчето, — извикай ги. Няма да ставам.

Момчето стоеше до масата и го гледаше.

— Кетчуп — рече то и доберманите се обърнаха и забързаха към него. Подредиха се в редица, и трите откъм страната на Либерман, с лице към Менгеле.

Менгеле поклати глава и прокара ръка по ниско подстриганата си прошарена коса.

— Толкова е… трудно. Не знам как да започна.

Свали ръка и погледна загрижено.

— Добре де, започвай — каза момчето.

— Умен си, нали? — рече Менгеле.

Момчето стоеше и го гледаше, пръстите му се движеха по главата на най-близкия доберман.

— Но не си добър ученик — продължи Менгеле. — Бил си отличник като малък, а сега не си. Това е, защото имаш… — вдигна ръка и се почука по сляпото око — самостоятелно мислене. Истината е, че си по-умен от учителите, нали?

Момчето гледаше мъртвия доберман намръщено, със стиснати устни. Погледна към Либерман. Либерман посочи телефона.

Менгеле се наклони към момчето.

— Ако искаш да съм откровен с теб, ти също трябва да си откровен с мен! Не си ли по-умен от учителите си?

Момчето го погледна и сви рамене.

— Само един е по-умен от мене — отвърна то.

— И имаш големи амбиции, нали?

Момчето кимна.

— Искаш да станеш велик художник или архитект.

Момчето поклати глава.

— Да правя филми.

— О, да, разбира се — Менгеле се усмихна. — Да бъдеш велик кинорежисьор. — Погледна момчето. Усмивката му угасна. — Ти и баща ти се карате за това, нали? Упорит старец, при това ограничен. Ти негодуваш съвсем основателно.

Момчето го гледаше.

— Виждаш ли? — рече Менгеле. — Наистина те познавам. Никой друг не те познава толкова добре.

— Кой сте вие? — запита момчето, съвсем объркано.

— Лекарят, на когото дължиш живота си. Затова не те излъгах. Но не съм стар приятел на родителите ти. Всъщност никога не съм ги виждал. И те не ме познават.

Момчето наведе глава, сякаш искаше да чува по-добре.

— Разбираш ли какво значи това? — попита го Менгеле. — Човекът, когото смяташ за свой баща… — поклати глава — не ти е баща. А майка ти, въпреки че я обичаш и тя те обича, не ти е майка. Те са те осиновили. Аз уредих осиновяването. Чрез посредници. Помощници.

Момчето го гледаше втренчено.

Либерман наблюдаваше момчето с тревога.

— Естествено е да се стреснеш, когато внезапно научиш такова нещо — каза Менгеле, — но може би новината няма да се окаже чак толкова неприятна. Никога ли не си почувствувал, че стоиш по-високо от хората наоколо? Като принц сред безличната тълпа?

Момчето вдигна глава и сви рамене.

— Понякога се чувствувам… различен от всички.

— Ти наистина си различен — рече Менгеле. — Много различен и много, много над всички. Имаш…

— Кои са истинските ми родители? — попита момчето.

Менгеле се взря замислено в ръцете си, стисна ги и погледна момчето.

— Ще бъде по-добре за теб — каза той, — ако не научиш това сега. Когато станеш по-възрастен, по-зрял, ще разбереш. Но едно нещо мога да ти кажа, Боби — роден си от най-благородната кръв. Твоето наследство, говоря не за пари, а за характер и способности, е несравнимо с това на другите. В теб е заложена възможността да осъществиш амбиции, хиляди пъти по-велики от тези, които мечтаеш да осъществиш. И ти ще успееш! Но само (имай предвид, че те познавам много добре и трябва да ми вярваш), само ако излезеш сега оттук заедно с кучетата и ме оставиш да… направя това, което трябва, и да си отида.

Момчето стоеше и го гледаше.

— За твое добро — подчерта Менгеле. — Единственото, за което мисля, е твоето бъдеще. Трябва да ми повярваш. Посветил съм живота си на теб и твоята съдба.

— Кои са истинските ми родители? — попита отново момчето.

Менгеле поклати глава.

— Искам да знам.

— По този въпрос трябва да се подчиниш на моята преценка. Когато дойде подходящият момент, ще…

— Туршия!

Доберманите се втурнаха с ръмжене към Менгеле. Той се дръпна назад и скри лице зад кръстосаните си лакти. Доберманите се бяха надвесили над него и ръмжаха.

— Кажете ми — настоя момчето. — Веднага. Иначе ще… ще им дам друга команда. Не се шегувам. Ако поискам, мога да ги накарам да ви разкъсат.

Менгеле впери очи в момчето изпод кръстосаните си лакти.

— Кои са родителите ми? — повтори то. — Ще броя до три. Едно…

— Нямаш родители! — рече Менгеле.

— Две…

— Това е вярно! Създаден си от клетка на най-великия човек, който някога е живял! Чрез теб той е роден повторно! Ти си негово копие и живееш повторно живота му! А оная отрепка там е негов заклет враг! Следователно твой враг.

Момчето се обърна към Либерман, сините му очи гледаха объркано.

Либерман вдигна ръка, завъртя пръст около сляпото си око и посочи Менгеле.

— Не! — извика Менгеле, когато момчето се извърна към него. Доберманите ръмжаха. — Не съм луд! Колкото и да си умен, има неща, които не знаеш в областта на науката и микробиологията! Ти си живо копие на най-великия човек в историята! А онзи там… — очите му отскочиха към Либерман — дойде тук, за да те убие! Аз трябваше да те защитя!

— Кой? — настояваше момчето. — Кой съм аз? Кой велик човек?

Менгеле впери поглед в него над главите на ръмжащите добермани.

— Едно… — каза момчето.

— Адолф Хитлер. Казвали са ти, че е лош — рече Менгеле, — но с течение на времето, когато разбереш, че светът се наводнява от черни, семити, славяни, ориенталци, а твоят собствен арийски народ е застрашен от изчезване, ти ще го спасиш и ще ти стане ясно, че той е бил най-добрият и най-мъдрият човек в историята! Ще се наслаждаваш на наследството си и ще ме благославяш, че съм те създал. Както самият той ме благослови за това мое начинание!

— Знаете ли какво — рече момчето, — вие сте най-смахнатият човек, когото съм виждал! Вие сте най-побърканият, най-лудият…

— Говоря ти истината! — каза Менгеле. — Вгледай се в себе си! Ти имаш сили да командуваш армии, Боби! Да подчиняваш цели народи на волята си! Да унищожаваш безмилостно всеки, който ти се противопоставя!

— Вие сте… луд — каза момчето.

— Вгледай се в себе си — рече Менгеле. — В теб е заложено цялото му могъщество и то ще се прояви, когато настъпи моментът. Направи каквото ти казвам. Остави ме да те защитя. Предстои ти да изпълниш една велика повеля. Съдбата е определила теб да извършиш най-възвишеното от всички дела.

Момчето погледна надолу и потри чело. Погледна Менгеле.

— Горчица! — изкомандува то.

Доберманите скочиха. Менгеле се сви и изкрещя.

Либерман погледна. Замижа. Погледна отново. Взря се в момчето.

То мушна ръце в джобовете на пресеченото с червена ивица синьо яке. Отдръпна се от масата, приближи се бавно към канапето и застана отстрани. Стоеше и гледаше надолу. Сбръчка нос.

— Шишш!…

Либерман наблюдаваше момчето и настървените муцуни на доберманите, които смъкнаха Менгеле на пода.

Бавно премести поглед към ранената си ръка. Кървеше от двете страни.

Чуваше се сподавено ръмжене. Влажни мляскания. Хриптене.

След известно време момчето се отдръпна от канапето, без да вади ръце от джобовете. Погледна надолу към мъртвия доберман и побутна задницата му с върха на гуменката си. Хвърли бегъл поглед към Либерман, обърна се и погледна зад себе си.

— Пусни! — извика то.

Двата добермана вдигнаха глави и тръгнаха към него с провиснали от кървавите муцуни езици.

— Пусни! — повтори момчето. Третият доберман вдигна глава.

Едно от кучетата подуши мъртвия си събрат. Другото мина покрай Либерман, отвори с нос вратата до него и излезе.

Момчето се приближи, застана между краката на Либерман и го загледа отгоре с паднал на челото перчем.

Либерман вдигна поглед към него. Посочи телефона. Момчето извади ръце от джобовете и клекна, подпря лакти на бедрата си, които опънаха крачолите на кафявия кадифен панталон. Китките му стърчаха нагоре. Мръсни нокти.

Либерман се взря в издълженото детско лице: остър нос, перчем, ясносини очи, които го разглеждаха.

— Мисля, че ще умрете скоро — каза момчето, — ако някой не дойде да ви помогне и да ви закара в болница.

Дъхът му миришеше на дъвка.

Либерман кимна.

— Мога отново да изляза — продължи то. — С учебниците. И да се върна по-късно. Ще кажа, че… че съм се разхождал някъде. Понякога го правя. А майка ми не се връща преди пет без двайсет. Бас държа, че дотогава ще сте мъртъв.

Либерман го гледаше. Другият доберман излезе.

— Ако остана и извикам полиция — рече момчето, — ще им съобщите ли какво съм направил?

Либерман се поколеба. Поклати глава.

— Нито дума?

Либерман поклати глава.

— Обещавате ли?

Кимна.

Момчето протегна ръка.

Либерман се взря в ръката. Погледна момчето. Момчето го наблюдаваше.

— Щом можете да сочите, можете и да се ръкувате — рече то.

Либерман продължаваше да гледа ръката.

Не, рече си той. Тъй или инак, ще умра. Кой знае какви са им лекарите в тази затънтена дупка.

— Е?

А може би има задгробен живот. Може би Хана го чака. Мама, татко, момичетата… Не, не бива да се залъгва. Вдигна ръка. Стисна китката на момчето. Неохотно, от немай-къде.

— Оня наистина беше побъркан — рече момчето и се изправи.

Либерман гледаше ръката си.

— Пръждосвай се! — изкрещя момчето към добермана, който продължаваше да ръфа Менгеле.

Доберманът се понесе навън към вестибюла, сетне бясно се втурна обратно, профуча с кървава уста покрай Либерман и отново изтърча навън.

Момчето тръгна към телефона. Либерман затвори очи. Изведнъж се сети! Отвори очи. Изчака момчето да свърши разговора и му направи знак с ръка. То се приближи.

— Вода?

Либерман поклати глава и махна. Момчето клекна до него.

— Има списък — рече Либерман.

— Какво? — Момчето приближи ухото си.

— Има списък — повтори Либерман, като се опитваше да говори по-високо.

— Списък?

— Потърси го. Може би е в палтото. Списък с имена.

Момчето отиде във вестибюла. Взел съм Хитлер за помощник, рече си той. Опитваше се да държи очите си отворени. Погледна към Менгеле, проснат пред канапето. На мястото на лицето му нямаше лице. Бяло и червено. Кости и кръв.

Момчето се върна след малко. Разглеждаше няколко разгънати листа. Либерман посегна.

— Баща ми го има в този списък — отбеляза то.

Либерман се пресегна по-високо. Момчето го погледна тревожно и сложи листата в ръката му.

— Забравих. Трябва да го потърся.

Пет-шест страници, изписани на машина. Имена, адреси, дати. Трудно щеше да ги разчете без очила. — Дьоринг — зачеркнат, Хорве — зачеркнат… Само на едната страница имаше зачеркнати имена. Сложи листата на пода и с една ръка ги прегъна. Мушна ги в джоба на сакото. Затвори очи. „Не бива да умирам. Трябва да се преборя…“

Далечен лай.

— Ето го!

— Мъртъв е! Не можем да го разпитаме!

— Списъкът… — прошепна той. — Бащите…

Повдигнаха го — оох! И го оставиха.

Носилка. Понесоха го… Чукче с форма на кучешка глава… дневна светлина, синьо небе…

Блестящ обектив, насочен към лицето му, работеше и бръмчеше. До него — остър нос…

[1] Тук: мой (нем.). — Б.пр. ↑

8

Оказа се, че имат добри лекари, поне направиха необходимото. Свести се с гипс на ръката, тръбичка във вената и целият бинтован — отпред и отзад, отгоре и отдолу.

Намираше се в интензивното отделение на Ланкастърската болница. Беше събота. Петъкът му се губеше.

Дребен и топчест лекар го увери, че ще се оправи. Куршумът бе минал през „средностението“ — лекарят докосна бялата си престилка и посочи собствените си гърди. Строшил едно ребро отляво, засегнал левия бял дроб и нещо наречено „рекурентен ларингиален нерв“, като минал на „ей толкова“ от аортата. Друг куршум пробил таза и заседнал в мускула. Трети пък засегнал костите и мускулите на лявата ръка. Четвърти пронизал ребро от дясната страна. Заседналият куршум бил отстранен и опасността от трайни увреждания била премахната. След седмица, до десетина дни щял да може да говори, а след две седмици да проходи с патерици. Австрийското посолство било уведомено, въпреки че — лекарят се усмихна — можели да си спестят усилията. Случаят бил разтръбен от вестниците и телевизията. Някакъв полицай искал да разговаря с него, но разбира се, трябвало да почака.

Дина се наведе и го целуна. Държеше дясната му ръка и се усмихваше. Кога бе дошла? Имаше сенки под очите, но бе красива.

— Като ще ни правиш такъв номер, защо не избра да е поне в Англия? — запита тя.

Преместиха го в отделението за рехабилитация, можеше да седи и да пише бележки. „Къде са вещите ми?“

— Ще получите всичко, когато ви преместят в стаята — рече сестрата с усмивка.

„Кога?“

— Най-вероятно в четвъртък или петък.

Дина му прочете какво пише във вестниците. Менгеле беше идентифициран като Рамон Ашхайм-и-Негрин, парагваец. Убил Уийлок, ранил Либерман и самият той — разкъсан от кучетата на Уийлок. Синът на Уийлок — Робърт, тринайсетгодишен — се върнал от училище и извикал полицията. Журналистите бяха на мнение, че Ашхайм-и-Негрин е нацист, но не можеха да обяснят защо двамата с Либерман са били в дома на Уийлок, нито убийството на Уийлок. Полицията се надявала, че ако Либерман се възстанови, вероятно ще може да хвърли светлина върху събитията.

— Ще можеш ли? — попита Дина.

Наклони глава и каза с устни: „Може би.“

Болеше го. Всичко го болеше. Спеше по много.

Преместиха го в хубава стая с раирани пердета и вграден в стената телевизор. Куфарът му лежеше на един стол. Щом го сложиха в леглото, отвори чекмеджето на нощното шкафче. Списъкът беше там, заедно с другите му вещи. Сложи си очилата и зачете напечатаните имена. Имената с номера от едно до осемнайсет бяха зачеркнати. Зачеркна и Уийлок. Датата му беше 19 февруари.

Дойде бръснар и го обръсна.

Можеше да говори пресипнало, но не му разрешаваха. Още по-добре, имаше време да мисли.

Дина пишеше писма. Той четеше „Филаделфия Инкуайърър“ и „Ню Йорк Таймс“, гледаше новините по телевизията. Нищо особено. Кисинджър еди-къде си. Среща с еди-кого си. Престъпления, безработица.

— Какво има, татко?

— Нищо.

— Не говори.

— Ти ме попита.

— Не говори! Пиши! Този тефтер е за това!

„Нищо!“

Понякога Дина ставаше досадна.

Пристигаха визитни картички и цветя. Писмо от Клаус, който бе научил адреса на болницата от Макс: „Моля ви, пишете ни веднага, щом можете. Знаете, че Лина, аз и Нюрнбергер изгаряхме от нетърпение да научим повече, отколкото писаха вестниците.“

На другия ден, след като му разрешиха да говори, го посети следовател на име Барнхарт — едър, червенокос, учтив млад човек с тих приятен глас. Либерман не се оказа много полезен за разследването. Никога не бил срещал Рамон Ашхайм-и-Негрин до деня, когато той го ранил. Дори не бил чувал това име. Да, мисис Уийлок била права — говорил с Уийлок предния ден и го предупредил, че може би ще дойде един нацист, за да го убие. Направил го в отговор на сигнал, който получил от не твърде надежден източник в Южна Америка. Отишъл да види Уийлок с намерението да се опита да разбере възможно ли е да го грози такава опасност. Ашхайм му отворил и стрелял в него. Той пуснал кучетата. Кучетата убили Ашхайм.

— Парагвайското правителство заяви, че паспортът е фалшив. И те не знаят кой е бил той.

— Нямат ли негови отпечатъци?

— Не, сър, нямат. Но който и да е бил, изглежда, е искал да убие вас, а не Уийлок. Разбирате ли, той е умрял малко преди ние да отидем. Предполагам, че сте пристигнали към два и половина, нали?

Либерман помисли, сетне кимна.

— Да.

— А Уийлок е умрял между единайсет и дванайсет часа. Така че „Ашхайм“ ви е чакал повече от два часа. Този сигнал, сър, по-скоро прилича на клопка. Уийлок е нямал нищо общо с хората, които преследвате. Сигурни сме в това. Добре е в бъдеще при подобни сигнали да проявите повече хитрост, ако не възразявате.

— Изобщо не възразявам. Съветът ви е добър. Благодаря. Да проявявам „повече хитрост“. Да.

Когато оставаше сам, Либерман започваше да изучава списъка. Пет тънки страници, чистичко напечатани. Деветдесет и четири имена. Седеше, забил поглед в стената, поклащаше глава и въздишаше, после сгъваше списъка няколко пъти и го напъхваше в калъфа на паспорта си.

Написа писма до Макс и Клаус, без големи подробности. Започна да говори по телефона, въпреки че беше пресипнал и гласът му беше слаб.

Дина трябваше да се прибере у дома.

— Не се опитвай да ходиш преждевременно — предупреди го тя на тръгване. — Не излизай от болницата, докато не ти разрешат.

— Няма, няма, няма.

Когато тя замина, се сети, че не е повдигнал въпроса за нея и Гари. Изпита угризения. Няма що, добър баща!

Ходеше с патериците из коридора — беше му трудно с гипсираната ръка. Запозна се с някои пациенти — с тях споделяше оплакванията си от храната.

Един следобед към него се приближи едра жена с кестенява коса, с червено палто и чанта.

— Мистър Либерман?

— Да?

Усмихна му се — трапчинки, хубави бели зъби.

— Мога ли да поговоря с вас? Аз съм мисис Уийлок. Мисис Хенк Уийлок.

Погледна я с интерес.

— Да. Разбира се.

Влязоха в неговата стая. Тя седна на стол с чантата в скута си, а той облегна патериците на леглото и седна на другия стол.

— Моите съболезнования — каза той.

Тя кимна с поглед, вперен в чантата, като я търкаше с лакиран червен нокът. Погледна го.

— В полицията ми казаха, че онзи човек е дошъл заради вас, а не да убие Хенк. Той не се интересувал от Хенк или от нас, само от вас.

Либерман кимна.

— Но докато е чакал — продължи тя, — е разглеждал семейния албум. Беше на пода, където… — помръдна рамо и загледа Либерман.

— Може би — рече той — съпругът ви го е разглеждал, преди да дойде човекът.

Тя поклати глава. Ъгълчетата на устата й се извиха надолу.

— Никога не го е гледал. Правила съм снимките сама. Сама съм ги лепила и надписвала. Гледал ги е онзи човек.

— Може би просто е искал да убие времето — рече Либерман.

Мисис Уийлок седеше мълчаливо със скръстени върху чантата си ръце и оглеждаше стаята.

— Синът ни е осиновен — каза тя. — Моят син. Детето не знае. Уговорката беше да не му казваме. А миналата вечер ме попита за това. За първи път повдига този въпрос. — Погледна Либерман. — Казвали ли сте му тогава нещо, което би му дало повод да пита?

— Аз? — Поклати глава. — Не. Как бих могъл да знам за това?

— Помислих, че може да има някаква връзка — рече тя. — Жената, която уреди осиновяването, беше немкиня. Ашхайм е немско име. Обади се мъж с немски акцент и пита за Боби. А знам, че вие сте… против немците.

— Против нацистите — поправи я Либерман. — Не, мисис Уийлок, не знаех, че е осиновен, а когато дойде, не можех да говоря. Аз и сега едва говоря, сама чувате. Може би мисли така, защото е загубил баща си.

Тя въздъхна и кимна.

— Може би. — Усмихна му се. — Съжалявам, че ви обезпокоих. Разтревожих се, че… може би засяга Боби.

— Няма нищо — отвърна й Либерман. — Радвам се, че се запознахме. Щях да ви се обадя, преди да замина, за да изразя съчувствието си.

— Видяхте ли филма? — запита тя. — Не, надали сте могли да го видите. Големи изненади крие животът, нали? Всяко зло за добро. Цялата трагедия: Хенк мъртъв, вие тежко ранен, онзи човек… кучетата. Знаете ли, после трябваше да ги приспим. А ето че Боби успя да пробие точно с това.

— Да пробие? — учуди се Либерман.

Мисис Уийлок кимна.

— Американската филмова асоциация купи филма, който той засне тогава, и показа част от него. Има кадри как ви внасят в линейката, сетне окървавените кучета, онзи човек и Хенк, когато ги отнасяха. Телевизионната компания Си Би Ес показа някои от кадрите в утринната програма „Новини с Хюс Ръд“ още на следващия ден. Как ви внасят в линейката. Такъв пробив може да се окаже много важен за момче на възрастта на Боби. Не само от гледна точка на запознанствата, но и за неговото самочувствие. Иска да стане филмов режисьор.

Либерман я погледна.

— Надявам се, че ще успее.

— Мисля, че има шансове — отвърна тя и се изправи с горда усмивка. — Много е упорит.

Нали все пак са деца, разсъждаваше Либерман в леглото. Дори и тези, които са загубили бащите си, могат да станат нормални хора. Възможно е никой да не стане Хитлер. Седмици наред бе мислил за това. Нали, за да се повтори всичко, са необходими две неща — нов Хитлер и обществени условия, подобни на тези през трийсетте години. Не, три неща — трябва да има хора, които да тръгнат след Хитлер. Нима днес, когато знаем поуките от историята, ще се намерят достатъчно неразумни люде, които да приемат един такъв водач за бог?

Ами ако този списък стане обществено достояние? Могат да се намерят хора, които да решат, че децата трябва да бъдат унищожени. За благото на човечеството! Но нали именно избиването на деца бе работа на Менгеле? Нима трябва да се допусне това? Те дори не бива да бъдат наблюдавани от правителствата, защото това ще се разчуе и ще привлече към тях вниманието. А тази публичност ще ги окуражи, ще им помогне да станат хитлеровци…

Либерман взе патериците и се добра до тоалетната. Влезе и спусна резето. Опря патериците на стената и измъкна от джоба си многократно нагънатия списък. Разгъна го до размер на половин страница и го разкъса на две, събра частите и ги скъса отново, събра ги и ги скъса. Пусна дребните парченца в чинията и когато напечатаните хартийки се разделиха и заплуваха по водата, натисна черната ръчка на казанчето. Водата ги завъртя и те поеха с бълбукане надолу. Няколко парченца се залепиха отстрани на чинията.

Изчака да се напълни казанчето и отново натисна ръчката.

На 28 февруари, петък, Либерман излезе от болницата. Семейство Фарб дойдоха да го вземат, натовариха го в колата си заедно с патериците, куфара и чантата и го закараха на летището.

Когато самолетът кацаше на летище „Кенеди“, видя през прозореца мотела „Хауард Джонсън“. Там Фрида Малоуни беше давала децата на семействата от САЩ и Канада. Десетте или дванайсет етажа с яркоосветени прозорци на фона на здрача се люшнаха и останаха зад гърба му.

Завери билета си в „Пан Ам“ и се обади на мистър Голдмън в бюрото, което организираше лекциите му.

— Здравейте! Как сте? Къде сте?

— На летище „Кенеди“, на път към къщи. И не съм много зле. Трябва само да отдъхна няколко месеца. Получихте ли бележката ми?

— Да.

— Още веднъж благодаря. Цветята бяха прекрасни. Това се оказа добра реклама, нали? Корица на „Таймс“, Си Би Ес…

— Надявам се вече да не ви правят реклама при такива обстоятелства.

— Все пак реклама. Слушайте, ако ви дам твърдо честна дума, че няма да изчезвам, бихте ли искали да ми уредите лекции в края на пролетта или началото на есента? Гласът ми ще се оправи, така поне казват лекарите.

— Да, но…

— Хайде, хайде. Изпратихте ми толкова много цветя, вероятно не съм тъй безинтересен.

— Добре, ще отложа някои групи.

— Добре. И слушайте, мистър Голдмън…

— Няма ли най-сетне да ме наречете Бен! От колко години се познаваме?

— Бен, искам да говоря пред студенти, пред деца. Дори в училищата.

— Те не сключват договори.

— Тогава в колежите. Пред младежки организации. Навсякъде, където има млади хора.

— Ще се постарая да организирам обиколка, съгласен ли сте?

— Да. Попълнете дупките в програмата с гимназии. Уведомете ме. Бъдете здрав.

Окачи слушалката и мушна пръст в отвора за връщане на монетите. Вдигна чантата си и закуцука към изхода, който трябваше да го отведе в самолета.

9

В стаята бе тъмно. Проблясваше топката на вратата, огледало, върхове на ски. Неясни очертания на легло и стол. Метални пръчки на клетка, в която се въртеше някакъв механизъм, спираше и пак се завърташе. Модели на ракети. Криле на бавно завиващ малък сребърен самолет.

В центъра на стаята, на масата, под ниско спусната лампа, лежеше голям бял лист. Една ръка натопи четчица, отцеди я, почерни щрихите. Рисуваше стадион — огромен, кръгъл, с прозрачен купол.

Момчето работеше внимателно, навело острия си нос към листа. Започна да слага хора, наредени в редици — дребни главички, обърнати към платформата в средата. Потопи четчицата, отцеди я, отстрани перчема с опакото на ръката си, нарисува още глави, още хора.

Свиреше пиано: валс от Щраус.

Момчето вдигна глава и се заслуша. Усмихна се.

Наведе се над рисунката, добави още глави, като си тананикаше мелодията.

Чудесно беше сега, без татко. Само той и мама. Нямаше караници, не се отваряха с трясък врати, не чуваше непрестанно: „Махни това и си пиши домашните, че ако…“

Е, не чак чудесно, нямаше предвид това. Просто по-лесно и по-удобно. Дори баба казваше, че татко е истински диктатор. Властен, все нареждаше — имаше си свои принципи и се държеше, като че ли е най-важният човек на света… Тъй че сега беше по-лесно. Но това не значеше, че го е мразил, че е искал да умре. Всъщност той много обичаше татко. Нима не плака на погребението?

Задълбочи се в рисуването, където всичко бе по-хубаво. Трябваше да направи по-добре платформата и мъжа върху нея. Дребен, защото е далече. Ръцете му вдигнати нагоре. Мацна с четчицата. Пак мацна.

Трябваше да намисли кой ще е той, човекът на платформата. Положително е велик, щом толкова хора са дошли да го видят. Не просто певец или артист, а някой необикновен, истински добър човек, когото обичат и уважават. Хората бяха готови да платят състояние, за да ги пуснат на стадиона, а ако нямаха пари, той ги пускаше безплатно. Толкова добър беше този човек…

Постави на върха на купола малка телевизионна камера. Насочи към мъжа още няколко прожектора.

Изтъни четчицата, върхът й стана като игличка, и сложи точки за уста на хората, които бяха по-близо и ги бе нарисувал по-големи. Все едно, че го приветствуват и му казват… казват на мъжа колко е добър и колко го обичат.

Приближи острия си нос до листа и сложи точици за уста и на по-дребните хора. Перчемът му падна. Прехапа устни, сближи ясносините си очи. Точка, точка, точка. Чуваше как тълпите го поздравяват, гласовете им гърмят. Опияняващ тътен, знак на обич, който нараства и се издига на тласъци — туптейки, туптейки, туптейки…

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.